Reformace č. 56

Vydavatel

Podřízenost Kristu

Velký bůh zábavy

Kristovo poddanství

Růst ke zralosti (Tt 2,2-3)

Boží lék proti vině (Žd 9,1-14)

Když se Boží přítel modlí (Gn 18,16-33)

Ekumenický vs. evangelikální

Reformace

Červenec 2017

Ročník 6, číslo 56

*** Sola Scriptura – Jedině Písmo *** Sola Gratia – Jedině milostí *** Solus Christus – Jedině Kristus *** Sola Fide – Jedině vírou *** Soli Deo Gloria – Jedině Bohu Sláva ***

Vydavatel

Spolek Reformace.cz, Hošťálkova 1c, 169 00 Praha 6, IČ: 41605012

Odpovědný redaktor: Jaroslav Kernal

ISSN 2336-8330 (Online)

Podřízenost Kristu

Charles Haddon Spurgeon

Ani jeden pavouk na zdi královského paláce tam není bezúčelně, ani jedna kopřiva, která roste v koutě hřbitova, nepostrádá svůj účel, ani jedna muška poletující ve větru zde není bez Božího zřízení – a nikdy mi na mysl nepřišlo, že by Bůh stvořil člověka, a zvláště křesťana, aby žil naprázdno a byl k ničemu. Stvořil člověka kvůli konci. Proto musíte zjistit, co je tím koncem. Najděte to místo, kde máte být, a postavte se na něj. I kdyby bylo sebemenší, i kdyby se mělo jednat o štípání dřeva nebo nošení vody, nemůžete v této veliké bitvě o Boha a o pravdu zůstat nečinní.



Velký bůh zábavy

Aiden W. Tozer

Velký bůh zábavy je mnohými horlivě uctíván. Miliony lidí nemohou žít bez zábavy – život bez nějaké formy zábavy je pro ně prostě nepřijatelný. Těší se na požehnanou úlevu, kterou jim poskytují profesionální baviči a různá další psychologická narkotika – jako feťák každý den touží po své dávce heroinu. Bez nich by neměli odvahu čelit životu.

Nikdo se zdravým lidským citem nebude nic namítat proti prosté radosti ze života, ani proti neškodným druhům zábavy, které mohou pomoci uvolnit nervy a osvěžit těžce unavenou mysl. Takové věci, pokud se používají s rozvahou, mohou být na cestě životem požehnáním. To je jedna věc. Pokud ale člověk žije jenom pro zábavu, je to něco zcela jiného. Zneužívání neškodné věci je hřích.

Nárůst podílu zábavy v lidském životě do tak obludných rozměrů je předzvěstí, která je hrozbou pro duši moderního člověka. Zábava je jako raketa za mnoho milionů dolarů, která ovládá lidskou mysl i charakter člověka a má větší moc, než jakýkoliv druh vzdělání. Nicméně je zlověstné, že síla této rakety je takřka výhradně zlá, je naprosto ničivá pro vnitřní život člověka a vytěsňuje každou myšlenku na věčnost, která by měla naplňovat duši. To vše nyní přerostlo do skutečného náboženství, které udržuje své ctitele ve zvláštním zaujetí. A je stále více nebezpečnější proti tomuto náboženství cokoliv říci.

Po celá staletí se církev otevřeně stavěla proti každé formě světské zábavy. Jasně rozpoznávala, že se nejedná o nic jiného než o marnění času, únik od znepokojujícího hlasu svědomí, způsob odvracení se od zodpovědnosti vůči Bohu. Kvůli tomuto postoji byla církev hrubě zneužívána syny tohoto světa. Ale v poslední době církev toto zneužívání unavilo a přestala bojovat. Vypadá to, že dospěla k závěru, že když nemůže přemoci velkého boha zábavy, může s ním spojit své síly a udělat všechno pro to, aby využila jeho moci.

Takže dnes jsme svědky neuvěřitelné podívané na miliony dolarů, které se nalévají do nesvatého díla světské zábavy určené tzv. křesťanům. Závažné Boží věci jsou na mnoha místech překotně nahrazovány náboženskou zábavou. Mnohé církve nejsou v těchto dnech ničím více než ubohým divadlem, kde pouťoví „producenti“ prodávají své špinavé zboží za nadšeného potlesku evangelikálních vedoucích, kteří na obranu jejich špatností dokonce citují svaté texty. A běda když se někdo odváží pozvednout svůj hlas proti nim!

Velký bůh zábavy baví své ctitele především vyprávěním příběhů. Láska k příběhům tak charakteristická pro dětská léta se pevně uchytila v myslích retardovaných svatých našich dnů. Uchytila se tak pevně, že si z ní mnozí udělali pohodlnou živnost, splétají její přízi a v nejrůznějších podobách ji předkládají lidem v církvi. Co je přirozené a krásné u dítěte, může být šokující, když přetrvává až do dospělosti. A je to šokující o to více, když se to objeví ve svatyni a snaží se to vydávat za pravé náboženství!

Není to překvapující, že by se ve stínu atomové hrozby visící nad světem a s blížícím se příchodem Krista měli vyznávající následovníci Pána oddávat zábavě? Že by se v hodině, kdy je tolik potřeba vyzrálých svatých, mělo obrovské množství věřících vracet zpátky do duchovního dětství a s křikem se dožadovat náboženských hraček?



Kristovo poddanství

Arthur W. Pink

Bůh má mnoho služebníků, nejen na zemi, ale také v nebi. Andělé jsou všichni „služební duchové“ (Žd 1,14 ČSP), kteří „plní, co řekne, vždy poslušni jeho slova!“ (Ž 103,20). Ale ten, nad kým nyní uvažujeme, není Boží služebník nebo služebník poslaný od Boha, ale někdo nekonečně požehnanější a úžasnější, božský služebník sám. Jak pozoruhodný úkaz, anomálie v jakékoliv souvislosti. Ano, tyto výrazy si protiřečí, neboť nadvláda a poddanost, božství a služebnictví jsou protiklady. Avšak Písmo svaté nám předkládá toto překvapivé spojení: že se nejvyšší pokořil, Pán slávy na sebe vzal podobu sluhy, Král králů se stal poddaným. Většina z nás byla alespoň v dětství vyučována, že Boží Syn na Sebe vzal naši přirozenost a narodil se jako dítě v Betlémě. Je možné, že naše obeznámenost s touto událostí otupila náš úžas nad ní. Pojďme se zamyslet ani ne tak nad zázrakem nebo tajemstvím božského vtělení, jako spíše nad skutečností samotnou.

„Hle, můj služebník bude jednat prozíravě, zvedne se, povznese a vysoko se vyvýší“ (Iz 52,13 angl. překl.).

Máme zde čtyři věci:

Za prvé zvolání: „Hle!“;

Za druhé poddaného, božského „služebníka“;

Za třetí dokonalost Jeho díla, „bude mít úspěch“;

Za čtvrté Jemu udělenou odměnu, „zvedne se, povznese“.

Počáteční zvolání „hle“ není jen výzvou pro nás, abychom zaměřili svůj pohled a oddaně soustředili své myšlení na toho před námi, ale je také a předně výkřikem nebo známkou údivu. Jaká úžasná podívaná uvidět tvůrce nebes a země v podobě služebníka, zákonodárce samotného, jak se zákonu poddává. Jaký udivující fenomén, že Pán slávy na sebe vzal takové postavení. Jak by to mělo pohnout naší duší. „Hle!“, užasněte nad tím, buďte naplněni svatou úctou a potom zvažte, jaká by měla být naše reakce.

„Hle, můj služebník.“ Není to nikdo jiný než sám nebeský Otec, kdo Krista přijímá v tomto postavení. To je to nejpožehnanější, protože je to v ostrém kontrastu k jednání, kterého se mu dostalo z rukou lidí. Právě proto, že se Mesiáš zjevil v podobě služebníka, jím Židé opovrhli a odmítli ho.

„Což to není ten tesař, syn Mariin ...“ A byl jim kamenem úrazu. (Mk 6,3).

Svatí andělé byli zjevně z takového neuvěřitelného pohledu v rozpacích, protože obdrželi a potřebovali obdržet příkaz shůry: „když chce uvést prvorozeného do světa, praví opět: ‚Ať se mu pokloní všichni andělé Boží!‘ (Žd 1,6). „Ať“, jako kdyby byli nejistí, také by měli být, když teď jejich tvůrce na sebe vzal podobu tvora; „všichni andělé Boží“, bez výjimky, od toho nejvyššího po toho nejnižšího, archanděl, cherubín, serafín, mocnosti a moci; „pokloní se mu“, prokazují mu čest a chválu, protože jeho sebeponížení zdaleka neposkvrnilo lesk jeho osobní slávy, ale zjasnilo ho.

Je tak požehnané slyšet Otce, jak dosvědčuje své uznání tomu, kdo vstoupil do betlémských jeslí, a vyzývá anděly, aby nebyli šokováni takovým nesrovnatelným pohledem, ale aby pokračovali v uctívání druhé osoby svaté Trojice i přesto, že nyní oblékla šaty sluhy. Duch svatý neselhal ani v zaznamenání jejich poslušnosti, neboť nám řekl, že zatímco pastýři v noci drželi hlídky u svých stád, nebeský posel oznámil narození Spasitele:

„A hned tu bylo s andělem množství nebeských zástupů a takto chválili Boha: ‚Sláva na výsostech Bohu a na zemi pokoj mezi lidmi‘“ (Lk 2,13-14).

Jak Otec žárlivě střežil čest svého vtěleného Syna! Bylo to dosvědčeno znovu, když sestoupil, aby byl pokřtěn v Jordánu, neboť „…otevřela se mu nebesa“, a Duch Boží sestoupil jako holubice a zůstal na něm, a Otec prohlásil:

„Toto je můj Syn, milovaný, v němž jsem nalezl zalíbení. “ (Mt 3,16-17)

„Hle, můj služebník,“ říká nám.

„Bude jednat prozíravě. (angl. překl.)“ Zde se potřebujeme dávat pozor, abychom text nevykládali tělesně. Podle úsudku světa „jednat prozíravě“ znamená chovat se ohleduplně. Devět z deseti ohleduplností není ničím jiným než kompromisem zásady. Podle měřítek neznovuzrozené „moudrosti“ jednal Kristus velmi neprozíravě. Mohl si ušetřit mnoho utrpení, kdyby nebyl tak „extrémní“ a následoval náboženský trend své doby. Mohl se vyhnout velké části odporu, kdyby byl mírnější ve svém veřejném odsuzování farizeů nebo kdyby si pro sebe nechal hlediska pravdy, která jsou pro přirozeného člověka nanejvýš odporná. Kdyby byl podle soudu tohoto zlého pokolení ohleduplnější, nikdy by nepřevrhl stoly směnárníků v chrámu a neobvinil takové nesvaté překupníky z toho, že dělají z domu jeho Otce „doupě lupičů“, protože právě tenkrát začal „mít soužení“. Ale z duchovního hlediska, z úhlu pohledu, kdy měl vždy na zřeteli Otcovu slávu, ze strany hledání svého vlastního věčného dobra jednal Kristus vždy „prozíravě.“ Nedosvědčuje to nikdo menší než Otec.

Místo abychom zde názorně ukázali, kde Kristus „jednal prozíravě“, se snažíme vysvětlit obecné nepochopení a varovat před tím, aby bylo toto vyjádření vykládáno tělesným způsobem. Je pravda, že křesťan na sebe může jednáním ve spěchu nebo v nadšení, které neodpovídá poznání, přivést mnoho zbytečných problémů; je-li však věrný Bohu a nekompromisní ve svém oddělování od světa, jistě mu to přivodí nenávist a odpor bezbožných. Musí být připraven, že mu náboženští vyznavači budou tvrdit, že vinit může jen sám sebe, že právě svým nedostatkem ohleduplnosti způsobil, že se pro něho věci vyvíjejí tak nepříjemně. Kristovo prozíravé jednání znamená, že jednal moudře. Nikdy se nemýlil, nikdy nejednal bláhově, nikdy neudělal nic, co by bylo třeba napravovat; ale moudrost, ze které jednal, nebyla z tohoto světa, ale „shůry“, a proto byla „čistá, dále mírumilovná, ohleduplná“ (Jk 3,17). Ach, více takové rozumnosti – získané splynutím s Kristem, pitím z jeho Ducha.

„… zvedne se, povznese a vysoko se vyvýší.“ To mluví o odměně dané Kristu za jeho ochotu stát se „služebníkem“ a za jeho věrnost ve vykonávání této úlohy. Říká nám to za prvé, že sám Otec ocenil blahosklonnost svého Syna, a za druhé nás to informuje o odškodnění, které dal tomu, kdo se stal poslušným až do smrti.

„Proto ho Bůh vyvýšil nade vše a dal mu jméno nad každé jméno, aby se před jménem Ježíšovým sklonilo každé koleno – na nebi, na zemi i pod zemí – a k slávě Boha Otce každý jazyk aby vyznával: Ježíš Kristus jest Pán“ (Fp 2,9-11).

Dokonalý služebník byl vyvýšen na trůn, usazen „po pravici Božího majestátu na výsostech“ (Žd 1,3), „… podřídil si anděly a vlády a mocnosti“ (1Pt 3,22). Mluví to také o Kristově vyvýšení v náklonnosti jeho lidu. Nic nepřiblížilo zachránce jejich srdcím více než poznání, že se „stal chudým“ a ponížil se kvůli nim.

„Hoden jest Beránek, ten obětovaný, přijmout moc, bohatství, moudrost, sílu, poctu, slávu i dobrořečení“ (Zj 5,12) – je jejich jednotné svědectví.

Z připravované knihy Střípky poznání Krista.



Růst ke zralosti (Tt 2,2-3)

Jaroslav Kernal

Starší muži ať jsou střídmí, vážní, rozumní, ať jsou zdraví ve víře, lásce a trpělivosti. Podobně starší ženy ať se chovají důstojně, ať nepomlouvají a nepropadají přílišnému pití vína. Ať vyučují mladší ženy v dobrém… (Tt 2,2-3)

Máme před sebou v podstatě velmi jednoduchý text, kterému musí rozumět i dítě. Není v něm nic komplikovaného, není ani nijak hluboce teologický, ačkoliv – jak uvidíme – se bez teologie rozhodně neobejde. Je to text, který popisuje starší muže a starší ženy. Před námi se rázem vynoří otázka – proč bychom se měli zabývat tímto textem? Možná je tady pár lidí, kteří se považují za starší, tak to je pro ně, ale co já s tím? Je nějaký důvod, proč by se třeba děti nebo mladí lidé měli zabývat tímto textem? Milovaní, je celá řada důvodů! Ale měl by nám stačit jediný důvod – je to v Božím slově, je to Boží slovo! A Boží slovo je živé, mocné a ostré, Boží slovo je hutným duchovním pokrmem pro naše duše – a to samo o sobě je dostatečným důvodem pro to, abychom se zabývali naprosto každým slovem, které vychází z Božích úst.

Jiným důvodem, proč se všichni musíme zabývat tímto oddílem Písma, je skutečnost, že tyto verše popisují něco, k čemu všichni směřujeme, a to nevyhnutelně na straně jedné, a také něco, k čemu bychom měli a jsme povinni směřovat, ačkoliv to není tak přirozené, jako to první. V tom prvním případě mluvím o stáří – a to je něco, k čemu všichni směřujeme naprosto nevyhnutelně. Pokud nás Pán neodvolá dříve, všichni, skutečně všichni, jednoho dne – a věřte mi, že to nebude dlouho trvat – zestárneme, a o každém z nás bude možné říci: To je starší muž, to je starší žena. Naše kultura je kulturou mládí, vitality, dravosti a síly, která je spojená s mládím, proto nechceme moc slyšet o stáří nebo o něm přemýšlet. Přesto je stáří nevyhnutelné a všichni jak jsme tady, budeme jednoho dne staří.

Ta druhá věc, o které jsem mluvil – ta, která není nevyhnutelná, přesto je – přinejmenším pro křesťany – povinná, je zralost, o které mluví toto Písmo. Starší muži i starší ženy mají být zralí – to vyplývá z popisu, který se k oběma kategoriím vztahuje. Mají to být duchovně i lidsky zralí, vyzrálí lidé. A to je něco, k čemu musí směřovat každý muž a každá žena. Je to také zásadní myšlenka celého tohoto textu, ve kterém si ukážeme tři věci, které se týkají zralosti – ukážeme si, že zralost je cílem, k němuž máme směřovat, ukážeme si výsledky, které to bude mít i prostředky, které nás dovedou k tomuto cíli.

I. Zralost – cíl

Chci, abychom viděli, že zralost je cíl, ke kterému musíme směřovat. Zralost je něco, co oslavuje Boha. Zralost je důsledek zdravého učení, jak to vidíme v prvním verši druhé kapitoly. Titus měl vyučovat věci, které jsou v souladu se zdravým učením, a toto zdravé učení se bude projevovat na životech lidí. Nebude se projevovat jenom na jejich hlavě, tedy na tom, že toho budou více vědět – i když tam to musí začínat, protože potřebujeme nejprve slyšet zdravé učení, porozumět mu, přijmout a teprve potom podle něj můžeme jednat. Zdravé učení se bude projevovat především na zdravém způsobu života – a teď nemám na mysli zdravou výživu, ale zdravý duchovní život. Co to znamená, vidíme v celém oddílu, který následuje po prvním verši druhé kapitoly. Křesťan, který je vyučován zdravým učením, povede život, který bude odpovídat tomuto učení – tedy zdravý duchovní život. A náš text nám říká, že zdravý duchovní život, není pro křesťana volba, ale:

A. Povinnost

Náš text začíná slovy:

Starší muži ať jsou… (E) – mají být (Tt 2,2 ČSP)

Ať jsou, mají být – v originále je infinitiv slovesa být, který může znamenat, jak ono přání – „ať jsou“, nebo určitou míru povinnosti – „mají být“, nebo přímo závazek povinnosti – „musí být“. Před námi není možnost, křesťan si nemůže zvolit, jestli takový bude nebo nebude. Boží slovo tady říká, že křesťan takový prostě být má, musí. Tohle je cíl, k němuž je třeba směřovat.

Úplně stejně se apoštol vyjadřuje o starších v 1. Timoteovi 3,2, že starší:

… má být bezúhonný, jen jednou ženatý, střídmý, rozvážný… (1Tm 3,2)

Je předpokladem pro práci starších, že ve zjevné míře budou mít vlastnosti, které jsou jmenované v tomto i v následujících verších, stejně jako v Titovi 1. Není to rada ani doporučení, je to nutnost. Stejná nutnost platí také v našich dvou verších. A neplatí to jenom pro verš druhý, kde se píše o starších mužích, ale platí to úplně stejně i pro verš třetí, kde je řeč o starších ženách. Což mě vede k tomu, že si musíme všimnout dalšího slovíčka, které v našem textu:

B. Rovnost pohlaví

Pavel píše Titovi o tom, jak má jednat s různými skupinami lidí v církvi – na prvním místě jsou zde zmíněni starší muži a po nich pak následují starší ženy. Ale musíme si ve třetím verši všimnout slovíčka „podobně“, protože toto drobné slůvko znamená velmi mnoho. Slovo, které je v původním textu bychom mohli také přeložit jako „stejně“, „právě tak“ nebo „rovněž“. Tak se překládá toto slovo např. opět v 1Tm 3, kde se mluví o diákonech:

Rovněž diákoni mají být čestní, ne dvojací v řeči, ne oddaní vínu, ne ziskuchtiví. (1Tm 3,8)

Apoštol Pavel mluvil o starších a potom přechází k další skupině služebníků ve sboru, k diákonům a říká: „Rovněž…“ „Stejně tak…“ To jednoduše znamená, že to, co bylo řečeno o první skupině, musí platit i druhé skupině. A úplně stejně je to také v našem texu v listu Titovi. Co je řečeno o první skupině, tedy o starších mužích, musí podobně, právě tak, rovněž platit i o starších ženách. Obě skupiny můžeme spojit, protože obě mají směřovat k duchovní zralosti.

Není to tak, že by Pavel chtěl u starších mužů řešit ty velké duchovní vlastnosti, jako je víra, láska, trpělivost, zatímco ženy by napomínal kvůli přílišnému pití vína. Ženy stejně jako muži musí být zdraví ve víře, lásce i trpělivosti, protože právě to znamená zralost. Boží slovo nemá jiné měřítko zralosti pro starší muže – tedy víru, lásku a trpělivost, a jiné měřítko pro ženy, tedy omezení pití vína. Nic takového! Boží slovo platí pro všechny stejně. V tomto směru platí, že:

Není už rozdíl mezi židem a pohanem, otrokem a svobodným, mužem a ženou. (Ga 3,28)

V Kristu Ježíši musíme všichni dorůstat do podoby Božího syna – jenom tehdy budeme zralí, až budeme jako on. Když už ale zmiňujeme jak muže, tak ženy, co si máme počít se slovíčkem „starší“ v našem textu?

C. Rovnost věku

Kdo je starší? To je velmi diskutabilní. Například pro naše děti jsme dinosauři a jsme vykopávkami z minulého století. Bezpochyby by řekli, že toto slovo je přímo pro nás. Pro malé děti jsou starší všichni, kteří jsou o dvě hlavy větší než oni, bez ohledu na věk. Jak to tedy je? Co je podstatná otázka? Jak je to v Písmu? Pavel napsal Timoteovi, že jím nemá nikdo pohrdat pro jeho mládí (1Tm 4,12). Pavel tato slova napsal Timoteovi v době, kdy Timoteovi bylo něco mezi 35 a 45! Možná bychom mohli pro určení toho, o jak staré muže a ženy se tady jedná použít ještě jiný text – text, který mluví o křesťanských vdovách:

Mezi zapsané vdovy smí být přijata žena ne mladší než šedesát let, jen jednou vdaná… (1Tm 5,9)

Zdá se, že v očích apoštola byly takové vdovy starší, protože mladší – ty, kterým je pod šedesát – nabádá, aby se znovu vdaly. Nepochybně je tedy tento text na prvním místě určen mužům a ženám, kteří jsou ve věku seniorů, tedy starším mužům a starším ženám, a to se zvláštním důrazem pro každou z těchto skupin, a se zvláštním důrazem pro tento seniorský věk. Přesto můžeme vidět, že vlastnosti, které jsou tam uvedené, se netýkají jenom staršího věku, ale opravdu se jedná o vlastnosti, které jsou charakteristické pro zralost. Kromě toho jsme si řekli, že každý člověk – pokud mu Bůh neurčí jinak – se jednoho dne stane seniorem, proto v tomto smyslu můžeme jednoznačně říci, že tento text je určený všem. Úkolem dětí je růst ke zralosti a úkolem jejich rodičů je vychovávat je ke zralosti v Kristu i v tom obecně lidském slova smyslu. Úkolem mladých lidí je růst do zralosti – a my to v našem textu ještě uvidíme dále, a proto musí mít před očima obraz toho, jak taková zralost vypadá.



Boží lék proti vině (Žd 9,1-14)

Steven Cole

Naše společnost odhodila pojem viny jako ošklivý přežitek z naší puritánské minulosti. Filmové hvězdy a celebrity nejenže vyhánějí vinu za dveře svého svědomí, ale ještě se chodí do televize vytahovat věcmi, za které by se měly stydět. Dokonce i křesťané, kteří upadli do hříchu, vysvětlují, jak se naučili být spokojeni sami se sebou bez ohledu na svá selhání. Stěžují si na sebespravedlivé odsuzující křesťany, kteří je nejsou ochotni přijmout i s jejich „nedostatky“.

A přes všechno toto naše spojené úsilí vinu potlačit či popřít ji ze sebe nějak nedokážeme setřást. Psycholog Erich Fromm před lety poznamenal: „Je skutečně udivující, že ve společnosti, která je tak od základů nenáboženská jako ta naše, může být pocit viny tolik rozšířený a tak hluboce zakořeněný.“ (Fromm: The Sane Society, s. 181). Hřebíček na hlavičku uhodil jeden kreslený vtip. Je na něm psycholog, jak říká svému klientovi: „Pane Figby, myslím, že vaše pocity viny dokážu vysvětlit. Jste vinen!“

Bible shledává každého z nás před soudním dvorem Boží spravedlnosti vinným. „…všichni zhřešili a jsou daleko od Boží slávy“ (Ř 3,23). Bible učí, že vina je něco víc než špatný pocit. Je to skutečné mravní provinění, které nás odcizuje od Boha a vystavuje Bohem stanovenému postihu, jímž je věčný trest v ohnivém jezeře (Zj 20,11-15). Bible nám však, díky Bohu, oznamuje také to, že Bůh na naši vinu připravil lék. Je životně důležité, abychom ho pochopili a osobně ho užívali.

Tito židovští křesťané byli v pokušení opustit křesťanskou víru a vrátit se k judaismu. Autor jim ukazuje, že tento krok by byl z duchovního hlediska katastrofální. Stará smlouva zavedená Mojžíšem se nevyrovnala Nové smlouvě, kterou vyhlásil Ježíš. Lévijští kněží působící za staré smlouvy byli na rozdíl od Ježíše, našeho bezhříšného velekněze podle řádu Melchisedechova, hříšní a smrtelní lidé. V našem textu autor vysvětluje, že systém obětí používaný za staré smlouvy byl dočasný a nedokonalý. Nemohl uctívajícím zajistit čisté svědomí. Podle Božího záměru měl starý systém ukazovat dopředu k tomu, co je mu nadřazeno: ke konečné oběti Ježíše Krista, našeho velekněze, který obětoval svou vlastní krev, aby nám získal věčné vykoupení a čisté svědomí. Autor tedy říká, že:

Boží lék proti vině je krev Ježíše Krista.

Text si pro naše zkoumání rozdělíme na tři části. V první se podíváme na nedokonalost starého obětního systému (9,1-10), ve druhé na to, čeho Kristus dosáhl tím, že obětoval sebe sama (9,11-14), a ve třetí si všimneme praktického důsledku, který spočívá v tom, že teď můžeme sloužit živému Bohu (9,14).

1. Bůh ustanovil starý obětní systém jako dočasný, nedokonalý způsob, který měl ukazovat ke Kristu (9,1-10).

Tyto verše lze rozdělit na dva oddíly:

A. Bůh ustanovil pozemský svatostánek jako předobraz Krista (9,1-5).

John MacArthur (The MacArthur New Testament Commentary, Hebrews [Moody Press], s. 221) upozorňuje, že příběhu o stvoření věnuje Bible jen dvě kapitoly, ale popisu svatostánku asi padesát. Svatostánek byl za staré smlouvy střediskem židovské bohoslužby. Autor Listu Židům mluví o stánku, a ne o chrámu, protože stánek byl uveden do provozu hned po vyhlášení staré smlouvy (Ex 24-25). Kromě toho byl samozřejmě výrazně dočasnější než chrám, což na tomto místě lépe vyhovuje autorově hlavní myšlence. Jak jsme viděli ve verši 8:5, neponechal Bůh plán stánku a bohoslužbu, která v něm probíhala, na lidských představách, ale všechno to velice podrobně ukázal Mojžíšovi na hoře. Celá věc byla starozákonním obrazem Ježíše Krista.

Autor se vůbec nezmiňuje o nádvoří, kde stály bronzový oltář pro oběti a bronzová nádrž k omývání. Zaměřuje se na svatostánek samotný, protože se ho chystá srovnat s pravým stánkem v nebi, kde Ježíš vstoupil do samotné Boží přítomnosti, a ukázat rozdíly.

Svatostánek byl rozdělen na dvě části. Ta vnější, nazývaná svatyně, byla skoro devět metrů dlouhá, čtyři a půl metru široká a čtyři a půl metru vysoká. Vnitřní část, velesvatyně, měla zhruba tvar krychle o straně čtyři a půl metru. Když kněz vstupoval do svatyně, měl po levici sedmiramenný svícen z ryzího zlata, jehož číšky byly naplněny čistým olivovým olejem. Byl to jediný zdroj světla, protože svatyně neměla okna. Po jeho pravici stál stůl s dvanácti bochníky předkladného chleba. Dále od vchodu, uprostřed a těsně před oponou, která oddělovala svatyni od velesvatyně, byl umístěn kadidlový oltář.

Odborníci diskutují o tom, proč autor Listu Židům klade kadidlový oltář podle všeho do vlastní velesvatyně místo před ni. Někteří připouštějí, že se spletl, ale to je nesmysl. Každý Žid přesně věděl, jak je toto základní vybavení příbytku uspořádáno. Podle jiných nejde o oltář jako takový, ale o kadidelnice, které kněží používali k přenášení kadidla do velesvatyně v den smíření, a že právě je měl autor zjevně na mysli. V tomto smyslu je příslušné řecké slovo použito také v Septuagintě. To by ale znamenalo, že autor při popisu svatyně vynechal jeden z hlavních kusů nábytku.

Pravděpodobně nejlepší řešení je to, že autor zde spojuje liturgickou funkci kadidlového oltáře (zvláště v den smíření) a jeho těsný vztah k velesvatyni (srovnej Ex 30,6; 40,5; 1Kr 6,22). Stejnou úzkou vazbu vidíme ve Zjevení 8,3, kde zlatý kadidlový oltář s modlitbami posvěcených stojí „před trůnem“.

Ve velesvatyni byla schrána smlouvy, truhla dva a půl lokte (asi 110 cm) dlouhá, jeden a půl lokte (necelých 70 cm) široká a stejně tak vysoká, která (v nejdávnějších dobách) obsahovala zlatou nádobu s manou, Áronovu hůl, která se kdysi zazelenala, a desky smlouvy s Desaterem. Její víko či příkrov bylo nazýváno slitovnice. Tu zastiňovali dva cherubové, zvaní cherubové slávy, protože zde se zjevovala sláva Boží přítomnosti (Ex 25,22). Právě slitovnici pokropil velekněz krví obětí.

Ani u jednoho z těchto předmětů se autor nezdržuje vysvětlováním jeho symbolického významu. Spěchá říct to podstatné: tyto věci byly jen dočasné a ukazovaly ke Kristu. Přesto mi dovolte několik stručných poznámek. Svícen představuje Krista, zde nikoli jako světlo světa (svět totiž neměl na toto svaté místo přístup), ale jako toho, kdo prostřednictvím Ducha svatého (olej) osvětluje Boží věci těm, kdo přicházejí k Bohu. Stůl s předkladnými chleby znázorňuje Kristovo společenství s jeho vyvolenými a Krista jako toho, kdo je sytí, a tak je udržuje při životě. Kadidlový oltář ukazuje, jak se Kristus v Boží přítomnosti přimlouvá za svůj lid.

Schrána smlouvy představuje samotnou Boží přítomnost. Zlatý džbán s manou je Kristus jako každodenní chléb svého lidu. Áronova hůl, která rozkvetla, je Kristus jako výhonek vyvolený nad jiné, protože jen on sám dává život. Desky smlouvy zjevují Boží svatá měřítka.

Ani džbán s manou ani Áronova hůl už v Šalomounově době neexistovaly, ale desky smlouvy ve schráně stále byly (1Kr 8,9). Samotná truhla se podle všeho ztratila, když Nebúkadnesar roku 586 př. n. l. zničil chrám. Ve velesvatyni pozdějšího chrámu stál už jen kus kamene. Autor přechází k popisu známých rituálů, které se ve stánku odehrávaly:

B. Bůh ustanovil službu kněží ve svatyni jako předobraz Kristova díla (9,6-10).

Ve verši 9,6 shrnuje autor běžné činnosti kněží. Vstupovali do přední části stánku, stříhali knoty kahánků na svícnu a dávali na oltář čerstvé kadidlo. Jednou týdně nahradili předkladný chléb čerstvým.

Ve verši 9,7 se zaměřuje na velesvatyni. Do ní mohl vstoupit pouze velekněz, a to jen jednou v roce, na den smíření (Lv 16). Napřed musel obětovat býčka za své vlastní hříchy. Pak vstupoval do velesvatyně a postříkal býčkovou krví slitovnici a místo před ní. Pak se vrátil a porazil jednoho ze dvou kozlů jako oběť za hříchy lidu a opět nastříkal jeho krev na slitovnici a před ni. Poté šel opět ven, vložil ruce na živého kozla a vyznával nad ním hříchy lidu. Tohoto kozla pak zavedli do pouště a vyhnali pryč.

Autor upozorňuje na skutečnost, že starý systém umožňoval odpuštění hříchů spáchaných z nevědomosti (9,7 NBK). Zákon stanovoval, že hřích spáchaný ze vzdoru nemůže být usmířen žádnou obětí (Nu 15,30-31). V určitém smyslu samozřejmě pramení ze vzpoury proti Bohu v podstatě všechny hříchy, ale Numeri podle všeho mluví o ohavném rouhavém chování, které znamená zradu či vzpouru proti Bohu. (Ronald Allen: Expositor’s Bible Commentary [Zondervan], ed. Frank Gaebelein, sv. 2, s. 830.) V tomto smyslu nacházíme paralelu tohoto textu v Žd 10,26-31, kde autor čtenáře důrazně varuje před odpadnutím, za které už není žádná oběť za hříchy.

Každoroční obřady konané v den smíření měl Izraelcům zdůrazňovat řadu životně důležitých duchovních pravd. Znázorňovaly Boží naprostou svatost a skutečnost, že nám hřích brání vstoupit do Boží přítomnosti. Odhalovaly hřích a nečistotu všeho lidu včetně velekněze. Ukazovaly, že se nikdo nesmí opovážit vstoupit do Boží svaté přítomnosti bez krve přijatelné oběti. Ukazovaly, že lidé musí přistupovat k Bohu skrze patřičného prostředníka – velekněze. Ukazovaly, že přinesením patřičné oběti je Bůh usmířen či uspokojen, takže nebude soudit jejich hříchy. Přes všechnu svou nádheru však byly tyto obřady nedostatečné, a to ze dvou hlavních důvodů:

1) Starý systém umožňoval jen omezený přístup k Bohu.

Do svatyně svatých nesměl vstoupit nikdo z lidu, dokonce ani většina kněžích. Mohl tam vstoupit jen velekněz, a to jen jednou ročně, a ještě jen s krví. Nebyl to žádný útulný pokojíček, kde by si mohl natáhnout nohy ke krbu a příjemně si s Bohem popovídat! Musel si dát záležet na tom, aby obřad odvedl dokonale, jinak to byl jeho poslední výlet na toto posvátné místo!

Autor listu připisuje uvedený starozákonní zápis Duchu svatému, který tím naznačuje, „že dokud stál ten první stánek, nebyla ještě zjevena cesta do [nejsvětější] svatyně“ (9,8 NBK).

Podle některých je „prvním stánkem“ míněn celý svatostánek, ale vzhledem k tomu, že totéž slovní spojení je ve verších 9,2.6 použito pro svatyni, pokládají je jiní za označení „přední části stánku“ (ČEP). To by pak znamenalo, že svatyně „zabraňovala valné většině lidu, jíž byl zakázán i vstup do svatyně, v přístupu do nejsvětější svatyně Boží přítomnosti… Dokud tedy svatyně stála, neměli nejmenší naději, že by mohli bezprostředně přijít k Bohu.“ (Philip Hughes: A Commentary to the Epistle of Hebrews [Eerdmans], s. 322-323.)

2) Starý systém umožňoval jen omezené očištění svědomí.

Autorovi jde v podstatě o to, že „dary a oběti, které se tam přinášely, nemohly dokonale očistit svědomí toho, kdo je obětuje“ (9,9). Nevysvětluje, co přesně tím myslí; podotýká jen, že to bylo „podobenstvím pro nynější [či přítomný (KMS, KR)] čas“. Je možné, že tím chtěl říct „tehdejší přítomný čas“; jinými slovy: „ve dnech Starého zákona nebyla cesta k Bohu ještě zjevena“. Nebo může mít na mysli „nynější přítomný čas“, což by znamenalo, že „skutečný smysl svatyně lze pochopit teprve nyní, ve světle Kristova díla“. (Leon Morris: The Expositor’s Bible Commentary [Zondervan], ed. Frank Gaebelein, sv. 12, s. 84.)

Když autor říká, že starozákonní oběti nedokázaly dokonale očistit svědomí těch, kdo je přinášeli, neznamená to, „že žádný starozákonní věřící nikdy neměl čisté svědomí, ale že toho nedosáhl oběťmi jako takovými“ (tamtéž). Autor nabízí pro své tvrzení dva důvody (9,10). Za prvé byly oběti pouhými „vnějšími předpisy“ týkajícími se tělesných úkonů, které (rozumí se) nemohly mít patřičný dopad na svědomí. Za druhé byly pouze dočasné, „platné jen do nového uspořádání“ čili do Kristovy doby. Skutečnost, že oběti bylo třeba rok co rok opakovat, ukazovala neúplnou povahu odpuštění. Oběti vinu pokaždé na jeden rok odsunuly, ale muselo se to provádět znovu a znovu.

Až dosud autor vysvětloval, že starozákonní obětní systém není dokonalé a konečné Boží řešení viny, vyplývající z našich hříchů. Celý tento systém jenom ukazoval ke Kristu.

2. Kristova krev pro nás dosáhla věčného vykoupení a čistého svědomí (9,11-14).

Zatímco starý systém umožňoval jen omezený přístup k Bohu jen omezené očištění svědomí, Kristus zajišťuje dokonalý přístup k Bohu a jeho krev očišťuje naše svědomí dokonale.

A. Kristova krev zajišťuje dokonalý přístup do nebeské velesvatyně (9,11-12).

Ve verši 9:11 je jedno místo, kde si nejsme jisti původním textem. Nejpravděpodobnější bude asi znění: „nastalé dobro“. Stánkem „větším a dokonalejším“, nikoli „zhotoveným rukama“ je míněn „pravý stánek“ v nebesích (8,2), což je samotná Boží přítomnost. Podstatné je to, že Kristus nevstoupil prostě do pozemské velesvatyně. Vstoupil do samotné nebeské skutečnosti, kterou pozemský svatostánek pouze znázorňoval.

Kristus navíc nestříkal na oltář krev kozlů a býčků, ale vstoupil do velesvatyně „skrze svou vlastní krev“ (KMS, KR). Někteří chybně učí, že Ježíš musel svou krev přinést až do nebe, aby nám získal spasení. On tam ale nepřišel „se svou vlastní krví“ (NBK), ale „skrze svou vlastní krev“. Spasení nám vydobyl na kříži. Nemusel se do svatyně vracet každý rok; naopak, vešel tam jednou provždy, přičemž pro nás získal věčné vykoupení. Autor ukazuje naprostou konečnost Kristovy krve a její naprostou nadřazenost nad starým systémem. Svou smrtí usmířil naši vinu jednou provždy – na celou věčnost! Pokuta je zaplacena. Není nic, co bychom k tomu, co vykonal Kristus, mohli přidat. Jeho prostřednictvím máme přímý přístup k Bohu.

B. Kristova krev zajišťuje dokonalé očištění našeho svědomí (9,13-14).

Kromě obřadů dne smíření zmiňuje autor obřad s červenohnědou krávou (Nu 19,1-13). To byl očistný rituál, zvláště pro případ, že se někdo znečistil tím, že se dotkl mrtvého těla. Autor argumentuje od menšího k většímu: Pokud tyto obřady mohly očišťovat tělo, „čím spíše krev Krista, který skrze věčného Ducha obětoval sám sebe neposkvrněného Bohu, očistí vaše svědomí od mrtvých skutků ke službě živému Bohu?“ (NBK). Ježíš Kristus je ten jediný, kdo je schopen přinést smírnou oběť za lidské hříchy, protože jen on byl bez poskvrny ve všem, co dělal. Proto nás jeho krev může zastoupit, pokud jde o trest, který jsme si zasloužili.

Odborníci diskutují o tom, jestli „věčný Duch“ znamená Ducha svatého nebo Ježíšova věčného božského ducha (v řeckém originálu nebyla žádná velká písmena). V této věci nesmíme být dogmatičtí. Pokud je řeč o Duchu svatém, znamená to, že Ježíš, když šel na kříž, spoléhal na Ducha svatého, což je určitě pravda. Pokud je řeč o Ježíšově věčné božské podstatě, je důraz kladen patrně na neporovnatelnou účinnost Ježíšovy oběti ve vykoupení jeho lidu, protože Ježíš není jen člověk, ale také věčný Bůh (7,3.16). Jde o to, že „rozdíl mezí lévijskými obětmi a Kristovou obětí sebe sama není pouze poměrný, ale prostě nekonečný“ (P. Hughes, p. 360). Tato nekonečně účinná oběť uspokojila Boha natolik, nakolik to krev býků a kozlů nikdy nemohla dokázat. Díky Kristově krvi máme čisté svědomí.

Bible učí, že samo o sobě není svědomí neomylný rádce. Následkem opakovaného hříchu může být poskvrněné (Tt 1,15) a cejchované (1Tm 4,2 NBK). Například jsem četl, že kambodžský diktátor Pol Pot dal povraždit dva až sedm miliónů svých spoluobčanů. Kromě jiných nesmyslných vražd nařídil popravit všechny, kdo nosí brýle. Podle historiků byly jeho zločiny ještě horší než Hitlerovy nebo Stalinovy, je-li to vůbec možné. A přece jednomu reportérovi krátce před svou smrtí v roce 1998 řekl, že má čisté svědomí! Nebylo čisté – bylo cejchované!

Naše svědomí tedy potřebuje být poučeno a vycvičeno Písmem. Jak poznáváme, kdo je Bůh a jaká jsou jeho svatá měřítka, naše svědomí nás obviňuje z toho, jak hříšní jsme my.

Boží přikázání – pokud jsou uplatněna na úrovni srdce, jako to dělal Ježíš – obviňují a usvědčují nás všechny! Nikdo z nás zdaleka nemiluje Boha celou svou bytostí ani ostatní lidi tolik jako sám sebe. Když nás Bůh obnovuje ke znovuzrození, spočívá jeho dílo částečně v tom, že nechá svůj svatý Zákon působit na naše srdce, abychom se vzdali veškeré naděje na to, že bychom se mohli ospravedlnit sami. Jsme skutečně vinni.

Jak tedy může být naše vina odstraněna a naše svědomí očištěno? Jedině skrze přijatelnou zástupnou oběť. Jak říká 1. list Petrův 3,18: „Vždyť i Kristus dal svůj život jednou provždy za hříchy, spravedlivý za nespravedlivé, aby nás přivedl k Bohu…“ Nebo jak vysvětluje Pavel, lidé „jsou ospravedlňováni zadarmo jeho milostí vykoupením v Kristu Ježíši. Jeho ustanovil Bůh, aby svou vlastní smrtí se stal smírnou obětí pro ty, kdo věří“ (Ř 3,24-25). Pokáním nebo dobrými skutky svou vinu neodstraníme. Odstraní ji Bůh darem, který nám ze své milosti dává v krvi Ježíše Krista, a odstraní ji dokonale. A tento dar přijímáme vírou.

„Ale,“ namítnete snad, „jestli je to jen Boží milostí nezávisle na čemkoli, co děláme, nebudou lidé Boží milost zneužívat a dál žít v hříchu?“ S touto námitkou se důkladně vypořádává Pavel v šesté kapitole listu Římanům. Zde ji však autor odrazí několika slovy v závěru verše 9,14:

3. Kristus nás vykoupil a očistil od mrtvých skutků k službě živému Bohu (9,14).

Někteří křesťané slouží Bohu ve snaze uchlácholit své provinilé svědomí. Mylně si říkají: „Když toho pro Boha udělám dost, snad mi odpustí.“ To je ovšem špatný motiv! Jiní se nesprávně domnívají, že jim Bůh odpouští proto, aby ze sebe mohli mít dobrý pocit. Nesoustředí se na Boha a na jiné lidi, ale na sebe. I oni se zaměřují na nesprávnou věc. Správné pořadí zní: „Bůh mi ve své milosti odpustil prostřednictvím vzácné krve svého Syna. Teď jsem svobodný k tomu, abych mu sloužil!“

Skutky těch, kdo se nespoléhají na krev Ježíše Krista, jsou mrtvé v trojím smyslu (P. Hughes, s. 360-361): Za prvé jsou mrtvé proto, že ten, kdo je koná, je mrtvý ve svých hříších, oddělený od Božího života. Za druhé jsou mrtvé proto, že „jsou v zásadě neplodné a neúčinné“. Nemohou předávat duchovní život jiným, protože jejich zdrojem je člověka, který je sám duchovně mrtvý. Za třetí jsou mrtvé proto, že vedou k duchovní smrti. Člověk je dělá s představou, že si jimi vyslouží věčný život. Kdybychom však mohli věčný život získat svými dobrými skutky, byl by Kristus zemřel zbytečně! Žádné množství dobrých skutků nás do nebe nedostane.

Jakmile se však z Boží milosti znovu narodíme, přinášíme sami sebe jako živou oběť (Ř 12,1-2), takže ať jíme nebo pijeme nebo děláme cokoli jiného, děláme to k Boží slávě (1K 10,31). Náš každodenní život se stává vděčným uctíváním a chválením živého Boha (Žd 13,15-16).

Závěr

Charles Simeon, pastor anglikánského sboru Holy Trinity Church v Cambridgi, byl velmi zbožným člověkem. Obrátil se roku 1779 a své obrácení popsal takto (F. F. Bruce: Commentary on the Epistle of Hebrews [Eerdmans], s. 194, podle H. C. G. Moule: Charles Simeon): Když jsem četl pojednání biskupa Wilsona o večeři Páně, narazil jsem na vyjádření asi v tom smyslu, že „Židé věděli, co dělají, když přenášeli svou vinu na hlavu oběti“. V hlavě se mi vynořila myšlenka: „Jakže? Mohu snad já přenést všechnu svou vinu na jiného? Přichystal snad pro mne Bůh Oběť, abych mohl vložit své hříchy na Její hlavu? Pak, dá-li Bůh, už je na své duši neponesu ani o chvíli déle.“ Pročež jsem chvátal složit své hříchy na svatou hlavu Ježíšovu.

Udělali jste to? Pokud ne, jste skutečně vinni před Bohem a hrozí vám jeho soud. Pokud ano, vzali jste si lék, který vám Bůh proti vině předepsal – Kristovu krev. Teď můžete s čistým svědomím sloužit živému Bohu.

Otázky k diskuzi

1. Když má křesťan, který zhřešil, pocit viny, je to v pořádku? Jakou pastýřskou radu byste mu dali?

2. Jak může věřící odlišit falešný pocit viny od skutečné viny? Jak se vypořádat s každým z těchto případů?

3. Jak bychom měli svědčit člověku, který se před Bohem necítí vinen?

4. Jestliže nám je skrze víru v Krista úplně odpuštěno, proč musíme prosit o odpuštění, když zhřešíme?



Když se Boží přítel modlí (Gn 18,16-33)

Jaroslav Kernal

Dobré dopoledne, milovaní svatí. Možná si řeknete – co asi takové oslovení znamená, když vám říkám: milovaní svatí. Ale právě tak nazývá Boží slovo ty, kdo uvěřili v Ježíše Krista, ty, kdo ho milují a s láskou a radostí Ho poslouchají. Ti, kdo se narodili z Boha, ti, kdo mají nové srdce, které je naplněné Duchem svatým, tak to jsou skutečně milované Boží děti. Jsou svatí, protože Kristus se za ně posvětil:

On se za nás obětoval, aby nás vykoupil ze všeho hříchu a posvětil za svůj vlastní lid, horlivý v dobrých skutcích. (Tt 2,14)

Haleluja! Jsme vykoupení ze všeho hříchu, jsme posvěcení Kristovou krví, tedy svatí a oddělení pro Pána, jsme Jeho lid, ovce, které pase, lid horlivý v dobrých skutcích. To jsou úžasné charakteristiky Božích dětí. Ale Duch svatý nás skrze Písmo vede ještě o něco dál – poslouchejte:

Už vás nenazývám služebníky, protože služebník neví, co činí jeho pán. Nazval jsem vás přáteli, neboť jsem vám dal poznat všechno, co jsem slyšel od svého Otce. (J 15,15)

Moji milí, bratři a sestry. Nevím, jestli si to dost dobře uvědomujeme, ale Stvořitel vesmíru nás nazývá svými přáteli. Dříve jsme byli nepřátelé, ztroskotanci a odsouzenci na smrt. Nenáviděli jsme Boha a svým smýšlením i svými skutky jsme se stavěli proti Němu. Byli jsme otroky ďábla, jehož Písmo nazývá vládcem tohoto světa a to přes to, že jeho vláda již skončila a již brzy s ním bude skoncováno definitivně. Ale už nejsme nepřátelé – Pán nás nazval svými přáteli. A On sám se nazývá naším bratrem. Nemůže být pochyb o tom, že je také naším Pánem a svrchovaným vládcem, ale je také prvorozeným z bratří. A těmi bratry jsme my – vy i já.

Co to pro nás znamená? Co z toho vyplývá pro náš každodenní život s Bohem? A jak to souvisí s Abrahamem? Abraham byl nazván přítelem Božím stejně jako vy i já. A 18. kapitola Genesis nám ukazuje, co to znamenalo.

Minule jsme viděli, jak Abrahamova víra rostla ve zralosti. Viděli jsme Abrahama, jak slouží Bohu, jak ho uctívá, viděli jsme Abrahamovo hluboké duchovní rozpoznání, které mu umožnilo již zdálky spatřit Hospodina a poznat, že se jedná právě o Boha a nikoliv o nějaké obyčejné poutníky. Dnes uvidíme Abrahama jako přímluvce. Jeho víra ho vede před Boží tvář a Abraham se přimlouvá za spravedlivé. Jeho modlitba je vzorem pro každou přímluvu, kterou se modlíme za lidi kolem nás. Jeho příklad je burcující a Boží milost, která se zde zjevuje, je naprosto přemáhající.

1. Boží záměr (v. 16-19)

Bůh skončil rozmluvu s Abrahamem a Sárou. Odhalil jim v ní jak věci o sobě, tak také věci o nich samotných. Boží pronikavost jim umožnila nahlédnout do vlastního nitra a spatřit pošetilost a trapnost vlastní nevěry, když nedůvěřovali Bohu ohledně zaslíbení, které jim dal. Jak Abraham, tak Sára se ve skrytosti smáli Božím slovům, ale Bůh v obou případech jejich smích vynesl na povrch a znovu prohlásil, že všechno se stane právě tak, jak On to řekl.

Muži se odtud zvedli a zamířili k Sodomě. Abraham šel s nimi, aby je doprovodil. (Gn 18,16)

Abraham usiluje o to, aby strávil s Pánem co nejvíce času. V doslovném slova smyslu zde Abraham chodí s Bohem stejně, jako to dělal jeho prapředek Henoch. Abraham se znovu prokazuje jako přítel Boží. Ale nejenom tím, že chodí s Bohem. Především tím, že Bůh sám ho rozpoznává jako svého přítele a jedná s ním jako se svým přítelem. Podívejte se do následujících veršů:

Tu Hospodin řekl: „Mám Abrahamovi zamlčet, co hodlám učinit? Abraham se jistě stane velikým a zdatným národem a budou v něm požehnány všechny pronárody země. Důvěrně jsem se s ním sblížil, aby přikazoval svým synům a všem, kteří přijdou po něm: ‚Dbejte na Hospodinovu cestu a jednejte podle spravedlnosti a práva, ať Hospodin Abrahamovi splní, co mu přislíbil‘.“ (Gn 18,17-19)

Objevují se zde dvě zásadní otázky: Ta první: Může Bůh důvěřovat Abrahamovi? A druhá hned následuje: Může Abraham důvěřovat Bohu? Na obě tyto otázky nalézáme v tomto textu jasné ANO! Kromě toho zde nalézáme ještě několik dalších věcí, na které se musíme podívat:

A. Bůh se zná k Abrahamovi

První věcí, které si musíme všimnout, je, že Bůh sám hlásí k Abrahamovi. Už to udělal mnohokrát a nyní to dělá znovu. Nyní máme před sebou Boží řeč – Bůh promlouvá. Ke komu však promlouvá? Z textu to vypadá, že Bůh mluví sám k sobě a tak připravuje nás – čtenáře Božího slova – na to, co přijde za chvíli. Připravuje nás na to, že nám představí mocného přímluvce – svého přítele Abrahama.

Mám snad zamlčet Abrahamovi tak vážnou věc, kterou se chystám udělat? Abraham je tady jako důvěryhodný Boží partner, jako ten, komu Bůh svěřuje své plány. Přesně to řekl Pán svým učedníkům – nazval jsem vás přáteli, protože jsem vám dal poznat všechno, co jsem slyšel od Otce. Poznáváme celou radu Boží. Bůh nám sdělil svůj plán. Neznáme všechny detaily tohoto plánu, stejně jako Abraham neznal všechny detaily ohledně Sodomy a Gomory. Ale známe dost na to, abychom – stejně jako Abraham – podle toho zařídili své životy. A to je nakonec důkaz toho, že jsme skutečně Božími přáteli.

Ne každý, kdo mi říká ‚Pane, Pane‘, vejde do království nebeského; ale ten, kdo činí vůli mého Otce v nebesích. (Mt 7,21)

Nejde o to, zda říkáme, že známe Pána – skutečně jde o to, zda Pán zná nás!

Hospodin se satana zeptal: Zdalipak sis všiml mého služebníka Jóba? (Jb 1,8)

Pán zná ty, kdo jsou jeho a ať se odvrátí od nespravedlnosti každý, kdo vyznává jméno Páně. (2Tm 2,19)

Jde tedy o to, zda jsme pouhými posluchači, nebo zda naplňujeme Boží vůli. Jde o naše srdce – je to srdce naplněné láskou k Pánu a k nebeským věcem? Nebo je to srdce, které je k Božím věcem lhostejné? Je to srdce, kterému Bůh raději zamlčí své věci, nebo je to srdce, u něhož si bude klást otázku – měl bych zamlčet tak vážnou věc svému služebníkovi? To celé je o jednom jediném – je to o:

B. Bůh se důvěrně sblížil s Abrahamem

Jde o důvěrný vztah s Bohem. Všimněte si, jak o tom mluví Bůh: Důvěrně jsem se sblížil s Abrahamem. Abraham byl cele oddělený pro Boha. Nikoliv pouze formálně nebo prohlášením z Boží strany – jako tomu bylo u jeho synovce Lota, který je sice nazýván spravedlivým, ale rád žije uprostřed bezbožníků. Abraham se odděloval pro Boha v praktickém každodenním životě. Dal Bohu sám sebe.

Před námi je závažná otázka – a je to jedna z nejzávažnějších otázek vůbec: jak se můžeme důvěrněji sblížit s Bohem? Jak máme budovat svůj vztah s Bohem? Je vůbec něco takového možného? Je možné poznat toho, který je nepoznatelný? Jak to můžeme udělat? Jak můžeme vůbec poznat Boha a jak to můžeme udělat důvěrně?

Kdykoliv mluví Boží slovo o poznání, tak má na mysli poznání, které daleko přesahuje naše běžné chápání slova poznání. Dnes většinou rozumíme slovu poznání v tom intelektuálním slova smyslu. Jde o informace, které nějak ovlivňují naše smýšlení. Ale v Písmu tomu tak není. Podívejte se do Gn 4:

I poznal člověk svou ženu Evu a ta otěhotněla a porodila Kaina. (Gn 4,1)

Biblické poznání má co do činění s intimitou, se vztahem, se zkušeností, s porozuměním, se sblížením. České překlady Bible v 19. verši Gn 18 používají různá slova: vyvolil jsem si ho (B21, JB), důvěrně jsem se sblížil (E, ČSP), znám ho (K). V originále je tam stejné slovo, jaké je v Gn 4,1. Poznal jsem Abrahama – tedy důvěrně jsem se s ním sblížil, oblíbil jsem si ho, zamiloval jsem si ho. Také Abraham miloval Boha a my jsme to viděli v první polovině 18. kapitoly. A tady můžeme také najít odpovědi na to, jak se důvěrněji sblížit s Bohem.

1. Chozením s Bohem. Jedná se o život v Boží přítomnosti. Život před Boží tváří. Jistě si vzpomenete, co řekl Bůh Abrahamovi, když s ním uzavíral smlouvu:

Já jsem Bůh všemohoucí, choď stále přede mnou, buď bezúhonný! (Gn 17,1)

Žij tak, jako kdybych se na tebe neustále díval. Faktem je, že Bůh se na nás doopravdy neustále dívá. Jeho oči jsou stále otevřené, nedříme, nespí, neodcestoval, ale dívá se a chce vidět, jak chodíme po Jeho cestách.

2. Hledáním Boha – Abraham utíkal vstříc Bohu. Nechal všechno za sebou a běžel Bohu naproti. Jako slepý žebrák u bran Jericha, který zaslechl Pánův hlas, vyskočil, nechal za sebou všechno, co měl a nepřestával volat – Ježíši, Synu Davidův, smiluj se nade mnou – dokud se Pán nesmiloval. Abrahamovo srdce bylo naplněné touhou po Bohu. A my potřebujeme prosit za takové srdce.

Hledání Boha znamená strávit čas na modlitbách a v Božím slově. Nemůžeme znát Boha důvěrně, jestliže s Ním důvěrně netrávíme čas. Znamená to oddělený čas při čtení Jeho slova, při rozjímání nad Slovem, při studiu Písma a při modlitbách. Při chvále a vzývání Jeho jméno, kdy se modlíme nebo zpíváme Pánu kvůli tomu, jaký je, kvůli tomu, jak s námi jedná, kvůli tomu, že jenom On je hoden chvály.

Významný kazatel první poloviny 18. století, Jonathan Edwards, říká, že tím nejdůležitějším znakem opravdového křesťana, je, že miluje Boha nikoliv kvůli tomu, co pro něj Bůh udělal, ale kvůli tomu, kdo Bůh je. To je výsledek hledání Boha. Toho dosáhneme, když poběžíme za Bohem, když ho budeme hledat ve svých životech, když mu poběžíme vstříc.

3. Službou Bohu. Abraham sloužil Bohu jako oddaný a pokorný služebník. Jako jeden z otroků nosil na stůl a obsluhoval u stolu, když ho Bůh navštívil. Sloužil ochotně a s radostí a neudělal jenom to, co bylo jeho povinností, ale šel mnohem dál – udělal mnohem víc – šel druhou míli, přidal nad to, co měl udělat ještě to, co chtěl udělat z lásky k Bohu.

Toto je cesta, jak se můžeme důvěrně sblížit s Bohem. Není to cesta velkých vnějších věcí – je to přesně naopak cesta často velmi malých a skrytých věcí. Je to cesta číše vody podané žíznivému, cesta nasycení hladového, potěšení sklíčeného, povzbuzení unaveného – je to cesta následování Pána Ježíše Krista. Není to těžká cesta, je jednoduchá, ale není bez překážek. Každý po ní může jít – muž, žena i dítě, mladý i starý, moudrý i prosťáček, ale ne každý po ní chce jít. Je to úzká cesta a výsledky na ní nejsou vidět hned. Abraham se na toto místo dostal po dvaceti čtyřech letech chození s Bohem. Jestli po ní chcete jít, tak musíte počítat s tím, že i vy budete muset chodit dlouho.

Žádný opravdový vztah nelze vybudovat za pět minut – ani za den, ani za týden. Opravdový hluboký vztah roste a zraje – ale roste a zraje jenom v trvalé a nepřetržité interakci. Takže pokud aktivně nebudujeme svůj vztah s Bohem, tak musíme mít na paměti, že chátrá a rozpadá se.

Je tady ale ještě jedna věc, které si musíme všimnout v našem textu: Bůh se důvěrně sblížil s Abrahamem především kvůli sobě, ale také kvůli Abrahamovi. A ve druhé polovině 19. verše nám ukazuje, že to:

C. Bůh to udělal kvůli nám

Toto není poprvé, kdy Bůh mluví o Abrahamových potomcích. Ale je to poprvé a ve skutečnosti je to také jediné místo, kdy Bůh mluví o Abrahamových potomcích sám k sobě. Znovu je to potvrzením toho, co již řekl dříve. Bůh přísahal sám při sobě a On svou přísahu splní. Bůh se sblížil s Abrahamem, kvůli jeho potomstvu. Udělal to kvůli těm, kdo přijdou po Abrahamovi. Důvěrně se s ním sblížil, aby Abrahamovo potomstvo bylo potomstvem víry, aby je Abraham vyučoval a vedl k Bohu.

Pochopte tedy, že syny Abrahamovými jsou lidé víry. (Ga 3,7)

Těmi potomky Abrahama jsme tedy my. Byli jsme vyučeni Duchem svatým, Bůh Otec nás přitáhl ke Kristu, Bůh Duch svatý nás usvědčil z nevěry a Bůh Syn nás vykoupil svou obětí a očistil svou prolitou krví.

Jste-li Kristovi, jste potomstvo Abrahamovo a dědicové toho, co Bůh zaslíbil. (Ga 3,29)

A všimněte si v našem textu, co má Abraham přikazovat těm, kdo přijdou po něm. Jedná se o totéž, o čem jsme před okamžikem mluvili jako o cestě důvěrného následování Boha. Mají dbát na Hospodinovu cestu a jednat podle spravedlnosti a práva. Poznávat Boha a činit jeho vůli. Takoví lidé neuslyší z Pánových úst slova:

Nikdy jsem vás neznal; jděte ode mne, kdo se dopouštíte nepravosti. (Mt 7,23)

Když tedy Bůh jednal s Abrahamem, tak měl na srdci také nás. To je Boží láska. To je Boží milost a Boží zalíbení. Bůh nás vyvolil před stvořením světa, v dávné historii povolal Abrahama, aby se stal praotcem věřících a v určeném čase povolal také nás svou milostí a přivedl nás ke spasení. Vzdejme mu za to chválu!

Jenom z Boží milosti jsme nezůstali dětmi hněvu, vzbouřenci a Boží nepřátelé. Právě takoví lidé žili v Sodomě a v Gomoře. A to nás vede k další části našeho textu:

2. Boží zjišťování (v. 20-21)

Bůh dále promlouvá k sobě, ale pravděpodobně už i k Abrahamovi. Mluví o svých záměrech, mluví o tom, co má v plánu. Z dalších veršů vidíme, že Abrahamovi je vše jasné, proto můžeme usuzovat, že když nyní Bůh mluví, sdílí své plány s Abrahamem.

Hospodin dále pravil: „Křik ze Sodomy a Gomory je tak silný a jejich hřích je tak těžký, že už musím sestoupit a podívat se. Jestliže si počínají tak, jak je patrno z křiku, který ke mně přichází, je po nich veta; zjistím si, jak tomu je.“ (Gn 18,20-21)

V souvislosti s těmito dvěma verši se před námi objevují nejméně dvě otázky, na které musíme hledat odpověď.

A. Byl Bůh plně informovaný o tom, co se děje v Sodomě?

Bůh se zde Abrahamovi zjevuje v lidském těle. A vypadá to, jako kdyby se také choval jako člověk. Tak by se nám to mohlo zdát při povrchním čtení tohoto textu. Vypadá to, že se Bůh potřebuje podívat do Sodomy, aby se přesvědčil, jak to tam doopravdy vypadá. Ale copak Bůh neví o tom, co se děje? Copak není vševědoucí? Musí Bůh někam sestoupit, aby se přesvědčil na vlastní oči, jak to vypadá?

Musíme si ujasnit, že Bůh je skutečně vševědoucí. Elíhú se ptá Joba:

Víš něco o tom, jak plují oblaka, a vůbec něco o divech Vševědoucího? (Jb 37,16)

Bůh je větší než naše srdce a zná všecko! (1J 3,20)

Bůh dokonale zná minulost, přítomnost i budoucnost. Bůh dokonale zná všechny vztahy mezi všemi věcmi a ví, jak spolu tyto věci působí. Boha nemůže nic překvapit ani se nemůže dozvědět něco, co by nevěděl. Jistě si vybavíte situaci z první části kapitoly, kdy Bůh ví, že se Sára smála, ačkoliv byla ve stanu. A žalmista říká:

Ještě nemám slovo na jazyku, a ty, Hospodine, víš už všechno. (Ž 139,4)

Bůh dobře věděl, jak to vypadá se Sodomou a Gomorou. Ale jak už jsem řekl – tyto věci Bůh říkal také Abrahamovi a to byl ten hlavní důvod, proč je říkal právě takto. Ne proto, aby si Abraham myslel, že Bůh neví, jaká je situace, ale proto, aby Abrahama seznámil s tím, co zamýšlí. A v následujících verších vidíme, že to bylo přesně to, na co Abraham reagoval.

B. Jaký byl hřích Sodomy?

Tradičně se hřích Sodomy spojuje se sexuální zvráceností. A musíme říci, že na tomto názoru je trochu pravdy, jak uvidíme v následující kapitole. Dva andělé v lidské podobě přišli do Sodomy a chtěli nocovat na otevřeném prostranství uprostřed města. Lot jim to nedovolil. Vzal je do svého domu a pohostil je.

Ale než ulehli, obklíčili dům obyvatelé města, sodomští muži od mladíků až po starce, všechen lid ze všech stran. „Kde jsou ti muži, co k tobě přišli na noc?“ volali na Lota. „Vyveď je k nám, ať si jich užijeme!“ (Gn 19,4-5 B21)

Znovu je tam sloveso yada – poznat. Ti lidé měli s Lotovými hosty zvrhlé úmysly. A z toho je také název jedné sexuální úchylky – to je sodomie. Ale to nebyl ten hlavní důvod Božího hněvu. Byl to jeden z mnoha projevů hříchu sodomských.

Všimněte si, co říká verš 20: Křik je tak silný a hřích tak těžký. Křik je v Písmu často spojen s násilím, s bezprávím, s útlakem. Když se Bible poprvé zmiňuje o křiku, tak je to v souvislosti s vraždou – Bůh říká Kainovi:

Cos to učinil! Slyš, prolitá krev tvého bratra křičí ke mně ze země. (Gn 4,10)

Podobně to čteme o Izraelcích na začátku knihy Exodus:

Hospodin řekl: „Dobře jsem viděl ujařmení svého lidu, který je v Egyptě. Slyšel jsem jeho úpění pro bezohlednost jeho poháněčů. Znám jeho bolesti.“ (Ex 3,7)

Právě tak mluví také andělé s Lotem, když přišli do Sodomy:

My přinášíme tomuto místu zkázu, protože křik z něho je před Hospodinem tak velký, že nás Hospodin poslal, abychom je zničili. (Gn 19,13)

Často se jedná o křik vdovy, která se nemůže dovolat práva, křik sirotka, který je odírán, je to křik nespravedlivě vydíraných a utlačovaných. U proroků to může být známkou arogance těch, kdo mají v rukou moc a vládu, může to být ale také obraz obyčejné lidské lhostejnosti k druhému, k bližnímu.

Ale hřích Sodomy je popsán ještě na jiném místě v Písmu, a to mnohem přesněji.

Hle, toto byla nepravost tvé sestry Sodomy; pýcha, sytost chleba a sebejistý klid, který měla i se svými dcerami. Ale ruku utištěného ubožáka neposilovala. Povyšovaly se, páchaly přede mnou ohavnost, a tak jsem je odstranil, jak jsem uznal za vhodné. (Ez 16,49-50)

Proroku Ezechielovi zjevil Bůh důvod, proč zničil Sodomu a okolní města: pýcha, hojnost, sebejistota, arogance, povýšenost. To byly hlavní důvody a projevy těchto věcí vedly k tomu, že ohromný křik doléhal až k Bohu. Tyto věci ústily v násilí, tvrdost až zatvrzelost obyvatel, k odmítnutí základních pravidel slušnosti, morálky, cti. Ještě tyto věci uvidíme na Lotovi a jeho rodině v následující kapitole. Bůh se rozhodl odstranit tyto svévolníky, vyhladit je z povrchu zemského – tak, jak uznal za vhodné. Kromě Lota a jeho dvou dcer se nezachránil nikdo. A to nás přivádí k poslední části našeho textu – k Abrahamově přímluvě.

3. Boží zachování (v. 22-33)

Bůh se rozhodl, že vyhladí Sodomu a Gomoru, ale zcela záměrně a cíleně o tom mluví s Abrahamem. Ukazuje mu svůj plán a to má co do činění s budováním Abrahamovy víry, s jeho růstem ve zralosti. Charakteristickým znakem zralé křesťanské víry je modlitba, a zcela specificky – je to přímluvná modlitba.

A. Modlitebník Abraham

Zatímco se muži odtud ubírali k Sodomě, Abraham zůstal stát před Hospodinem. I přistoupil Abraham a řekl… (Gn 18,22-23)

První věc, které si musíme v našem textu všimnout, je skutečnost, která se týká našeho vztahu s Bohem. Abraham věděl, že ho navštívil sám Bůh. Nyní doprovázel Boha, šel s ním, a když se dozvěděl o Božích záměrech se Sodomou, tak zůstal stát před Hospodinem. Také my se potřebujeme zastavit a zůstat stát před Bohem. Měli bychom si najít chvíle ve svém životě, kdy se zastavíme a strávíme čas jenom s Bohem. Budeme stát před Bohem. A věřím, že taková chvíle nás dovede i k tomu, co čteme dál v našem textu – totiž, když stál Abraham před Bohem, tak přistoupil ještě blíž. Tady je tajemství úspěšného modlitebního života. Být blízko Bohu a přiblížit se k Němu ještě víc. Padnout k Jeho nohám, pokořit se před Ním, zakusit velice intimní blízkost Boží. Moji milí, umíte se přiblížit k Bohu, když stojíte před Jeho tváří? Učte se od Abrahama!

1. Abraham se modlí naprosto bezprostředně.

I přistoupil Abraham a řekl: „Vyhladíš snad se svévolníkem i spravedlivého? Možná, že je v tom městě padesát spravedlivých; vyhladíš snad i je a nepromineš tomu místu, přestože je v něm padesát spravedlivých? Přece bys neudělal něco takového a neusmrtil spolu se svévolníkem spravedlivého; pak by na tom byl spravedlivý stejně jako svévolník. To bys přece neudělal. Což Soudce vší země nejedná podle práva?“ (Gn 18,23-26)

Jakmile Bůh domluvil, tak Abraham přistoupil blíž k Bohu a modlil se. Dovolává se Boží spravedlnosti. Vyznává Boha jako Soudce vší země, ale zároveň se dovolává Jeho milosti a slitování. Všimněte si, že se Abraham modlí za celé to místo a prosí o odpuštění celému tomu místu kvůli padesáti spravedlivým, kteří by tam žili. A Bůh dává Abrahamovi za pravdu.

Hospodin odvětil: „Najdu-li v Sodomě, v tom městě, padesát spravedlivých, prominu kvůli nim celému místu.“ (Gn 18,26)

Bůh přistupuje na argumentaci Abrahama. Abraham se dovolával Boží spravedlnosti a přimlouvá se za celé město. Ale tím, o koho jde Abrahamovi na prvním místě, je především jeho synovec Lot. Možná to tak úplně nevyplývá z našeho textu, ale můžeme si všimnout, že ačkoliv Bůh mluví s Abrahamem přinejmenším o Sodomě a Gomoře, tak Abraham mluví o jednom městě.

Ale Bůh, když vyhlazoval města toho okrsku, pamatoval na Abrahama: poslal Lota pryč ze středu zkázy, když vyvracel města, v nichž se Lot usadil. (Gn 19,29)

Abraham měl na srdci svého příbuzného Lota a modlí se za záchranu všech spravedlivých ve městě. Všimněte si ještě jedné věci – Abrahama se nemodlí za svévolníky, ale za spravedlivé. Abraham se nemodlí za to, aby Bůh zachránil hříšníky, ale aby se slitoval nad spravedlivými a kvůli nim zachránil celé místo.

2. Abraham se modlí velmi pokorně. Podívejme se do dalších veršů:

Abraham pokračoval: „Dovoluji si k Panovníkovi mluvit, ač jsem prach a popel: Možná, že bude do těch padesáti spravedlivých pět chybět. Zahladíš pro těch pět celé město?“ Odvětil: „Nezahladím, najdu-li jich tam čtyřicet pět.“ On však k němu mluvil ještě dále: „Možná, že se jich tam najde čtyřicet.“ Pravil: „Neudělám to kvůli těm čtyřiceti.“ (Gn 18,27-29)

Podívejte se, s jakým postojem se Abraham modlí. Abraham dobře ví, ke komu se modlí a velmi dobře rozumí tomu, kým je před Bohem on sám – prach a popel. Toto je základ skutečné pokory – vědomí toho, kdo je Bůh a vědomí toho, kdo jsem já před svatým Bohem.

Pokora jde ruku v ruce s odvahou, zatímco pýcha a nadutost navenek proklamovaná sebejistým jednáním často skrývá zbabělé srdce. Abraham při vědomí toho, kým je před Bohem, pokračuje ve své přímluvě za spravedlivé. Smlouvá jako obchodník a Bůh přistupuje na tuto jeho hru.

3. Abraham se modlí vytrvale. Další lekce pro nás – vytrvalost. Mnoho modliteb zůstává nevyslyšených, protože nejsou doprovázeny vytrvalostí. Jak často po něčem toužíme, ale modlíme se jednou, dvakrát, možná třikrát a pak na to zapomeneme. Jak málo náš modlitební život připomíná onu vdovu z Ježíšova příběhu, která chodila za vlivným soudcem tak vytrvale, že si myslel, že se z ní zblázní. Až řekl:

„Dopomohu jí k právu, poněvadž mi nedává pokoj. Jinak mi sem stále bude chodit a nakonec mě umoří.“ Což teprve Bůh! Nezjedná on právo svým vyvoleným, kteří k němu dnem i nocí volají, i když jim s pomocí prodlévá? (Lk 18,5.7)

Podívejme se na Abrahama:

I řekl: „Ať se Panovník nerozhněvá, když budu mluvit dále: Možná, že se jich tam najde třicet.“ Pravil: „Neučiním to, najdu-li jich tam třicet.“ Řekl pak: „Hle, dovoluji si promluvit k Panovníkovi znovu: Možná, že se jich tam najde dvacet.“ Pravil: „Nezahladím je kvůli těm dvaceti.“ Nato řekl: "Ať se Panovník nerozhněvá, promluvím-li ještě jednou: Možná, že se jich tam najde deset." Pravil: „Nezahladím je ani kvůli těm deseti.“ (Gn 18,30-32)

Abraham nepřestává a přimlouvá se dál a dál až dojde od 50 k 10. Na tomto místě se ale Abraham zastavuje a své přímluvy končí:

Hospodin po skončení rozmluvy s Abrahamem odešel a Abraham se vrátil ke svému místu. (Gn 18,33)

Proč se Abraham přestal modlit? Existuje celá řada odpovědí, ale myslím, že dobrou odpověď nalezneme v samotném textu. Když andělé ohlašují Lotovi zkázu Sodomy, tak mu říkají:

Máš-li zde ještě někoho, zetě, syny, dcery, všechny, kteří v tomto městě patří k tobě, vyveď je z tohoto místa. My přinášíme tomuto místu zkázu, protože křik z něho je před Hospodinem tak velký, že nás Hospodin poslal, abychom je zničili. (Gn 19,12-13)

Kromě zeťů, o nichž je řeč ještě dále, zmiňují také Lotovy syny a provdané dcery, které již nejsou v otcovském domě, a které v tom městě patří k Lotově rodině. Mám za to, že Abraham skončil na deseti spravedlivých, protože počítal s celou Lotovou rodinou. Kdyby to tak nebylo, tak jsem přesvědčený, že by se modlil dále.

Ale je zde ještě jedna věc, kterou se Abraham jistě naučil během této kratičké doby, kdy se přimlouval za Lota. Naučil se něco důležitého o Bohu:

B. Milosrdný Bůh

Abraham se pochopil, že Bůh je milosrdný, že neodepře spravedlnost spravedlivým a soud svévolníkům. Bůh se slitovává. Abraham uviděl, jak veliký je Bůh. Již předtím to věděl – chápal to, co mnozí dnes odmítají: totiž, že Bůh je spravedlivý Soudce celé země. A nyní se upevnil také v tom, že Bůh je plný milosti a slitování. Myslím, že pochopil, že se nemusí obávat o osud svého synovce Lota. Je-li Lot spravedlivý, potom bude zcela jistě zachráněn. Abraham poznal to, co později krásně napsal král David:

… vždyť tvé milosrdenství nad nebe sahá, až do mraků tvoje věrnost. (Ž 108,5)

Znovu tak vidíme Boží velikost, slávu, vznešenost, spravedlnost a spolu s nimi také Boží milosrdenství, milost a slitování. Bůh je neskonale dobrý a dává to zakoušet také nám. Vzdejme mu za to chválu a radujme se z Jeho dobroty.

Budeme se modlit.



Ekumenický vs. evangelikální

Mike Riccardi

Jedním z nejničivějších útoků na život a zdraví církve v celé její historii bylo něco, co známe pod názvem „ekumenické hnutí“ – šlo o bagatelizaci učení ve snaze podpořit partnerství ve službě mezi (a) skutečnými křesťany a (b) lidmi, kteří byli ochotní se nazývat křesťany, ale odmítali základní křesťanské doktríny.

Teologický liberalismus ve druhé polovině 19. století redefinoval, co znamená být křesťanem. Jeho zastánci tvrdili, že křesťanství nijak nesouvisí s vírou v konkrétní učení. Nezáleželo na tom, jestli věříte v bezchybnou a neomylnou Bibli; bádání té doby ji odromantizovala a zbavila pozlátka! Nezáleželo na tom, jestli věříte v Kristovo božství a Jeho narození z panny; moderní věda je vyvrátila! Nezáleželo na tom, jestli věříte v zástupnou, usmiřující oběť; krvavá oběť a hněvivý Bůh jsou prostě primitivní a obscénní koncepty; a, kromě toho, člověk není ve své přirozenosti hříšný, ale je v zásadě dobrý! To, na čem záleželo, byl osobní prožitek Krista a to, jestli žijeme jako Kristus. „A na to nepotřebujeme doktríny!“ říkali. „Doktrína rozděluje!“ Iain Murray o tomto postoji napsal: „Jejich pokřikem bylo ‚Křesťanství je život, ne učení.‘ Slibovali, že jestliže křesťanství už nebude spoutáno trváním na doktrínách a ortodoxních přesvědčeních, bude se jedinečným způsobem šířit“ („Divisive Unity“ [„Rozdělující jednota“], s. 233).

Vznik sociálního evangelia

Výsledkem tohoto druhu uvažování bylo sociální evangelium počátku 20. století. Jestli křesťanství nemá skoro nic společného s vyznáními, ale všechno záleží jen na skutcích, z člověka dělá křesťana to, jestli usiluje o zlepšení společnosti – jestli krmí hladové, poskytuje přístřeší bezdomovcům, pracuje pro spravedlnost a tak dále. A tak se vyznávající „křesťané“ napříč denominacemi scházeli, aby podporovali a šířili jednotu okolo společného poslání, i když nesdíleli společnou víru. V roce 1908 více než 30 denominací, které představovaly více než 18 milionů amerických protestantů, odložilo své doktrinální rozdíly a setkaly se ve Filadelfii, aby zformovaly organizaci, kterou nazvaly Federální rada církví. Jejich ústředním zájmem nebylo evangelium, ale to, jak řešit sociální otázky té doby: vztahy mezi rasami, mezinárodní spravedlnost, omezování zbrojení, vzdělávání a snižování spotřeby alkoholu. To byl začátek moderního ekumenického hnutí.

Je pravda, že v každé z těchto denominací byli i věrní křesťané, kteří si uvědomovali, že ačkoliv na sociálních problémech záleží, Kristovo tělo není v tom nejhlubším smyslu definováno společnou sociální agendou, ale společným vyznáním víry v Krista Písma. Tito věrní muži, které vedl, mimo jiné, presbyteriánský profesor J. Gresham Machen, chápali, že existují některé konkrétní, základní pravdy, které nemůže popírat nikdo, kdo o sobě tvrdí, že je křesťanem. Kristus, který není plně Bohem, je fundamentálně jiným Kristem, než ten, který plně Bohem je. Spása, kterou je více méně možné si zasloužit díky dostatečně dobré morálce a dobrým skutkům, je fundamentálně jinou spásou než je ta, kterou na kříži vykoupil náš Zástupce, který nesl Boží hněv místo nás. Náboženství založené na autoritě lidských nápadů je fundamentálně jiné náboženství než to, které stojí na Boží autoritě tak, jak je zjevená v Písmu. A tak tito muži – pejorativně nálepkovaní jako fundamentalisté – trvali na tom, že tyto fundamentální, nejzákladnější doktríny křesťanské víry jsou něčím, o čem není možné vyjednávat, a že pokud jsou opuštěny, nezáleží na tom, kolik lidí-kteří-se-nazývají-křesťany, se dokáže shromáždit na jednom místě: není tam žádná skutečná jednota.

Síla v počtech?

Konflikt mezi liberály a takzvanými fundamentalisty zuřil řadu dalších let. V roce 1948 se v Amsterodamu sešla Světová rada církví a přijala jako křesťana každého, kdo pouze řekl, že Ježíš Kristus je Bůh a Spasitel. Vyslanci ze 147 církví spojili protestanty, anglikány a východní pravoslavné věřící z celého světa. A znovu, cílem bylo ukázat sílu spočívající v počtu – ukázat světu, že „křesťanství“ je viditelně sjednocenou, kulturní silou – dát dohromady podporu pro celosvětovou misii a sociální spravedlnost. Tato hnutí a tyto rady pokaždé bědovaly nad rozdělením kvůli doktrinálním a denominačním hranicím a argumentovaly, že jestliže má křesťanství mít skutečný vliv ve světě, musíme být velcí. A proto se musíme spojit. Říkali, že rozdělení církve je hříchem proti Bohu a způsobuje její neschopnost a bezmocnost ve světě.

V 50. letech se tažení Billyho Grahama stala evangelikálním fenoménem. Desítky tisíc si proudily poslechnout tohoto evangelistu a tisíce vyznávaly víru v Krista. To přilákalo pozornost liberálních ekumenistů, protože Graham věřil všem těm základním doktrínám, které oni odmítali. Věřil v hříšnost člověka, v to, že lidé potřebují duchovního Spasitele, aby je vysvobodil z hříchu, a volal po obrácení. A přece přitahoval obrovské davy! Když Graham v roce 1954 začal své první tažení v Británii, liberální anglikáni ho odsuzovali. Než však toto tažení o několik měsíců později skončilo, seděli na pódiu po jeho boku. Arcibiskup z Canterbury dokonce na posledním setkání dával závěrečné požehnání.

A tohle vše bylo – jako vždycky – poháněno počty a statistikami. Jeden z těchto anglikánských liberálů o spojení se s Grahamem řekl: „Co záleží na fundamentalistické teologii, když se můžeme setkat s lidmi, které jsme doteď všichni míjeli?“ Jinými slovy, komu sejde na teologii? Jen dostaňte ty lidi do sedadel! A je smutné, že neukřižované bažení po vlivu šlo oběma směry. Iain Murray píše:

„Pravdou však je, že [Graham] chtěl s těmito muži spolupracovat kvůli tomu, že jejich reputace mohla pomoci jeho práci a mohla mu zajistit podporu ze strany více denominací. Hlavním cílem zůstávalo získat si hlavní denominace, což však nebylo možné bez dobré vůle ze strany jejich vedoucích. Obě strany tedy byly poháněny postranní úmysly. Grahamovou motivací bylo získat více posluchačů pro evangelium. Aby toho však docílil, přijal vůči falešným učitelům přístup, který není v souladu s Novým zákonem“ („Divisive Unity“, s. 240).

Dobré mravy nenapravují špatnou společnost

A ačkoliv motivace lidí jsou prakticky vždycky čisté – je jimi snaha ovlivnit nepřátele evangelia, ať opustí své názory a evangelium přijmou – když začnete rozmazávat hranici mezi vírou a nevírou, výsledek je vždycky opačný. V 1. Korintským 15,33 se píše: „Neklamte se: ‚Špatná společnost kazí dobré mravy.‘“ Možná si pomyslíte, „Já se k nim přidružuji jen proto, abych jim mohl sloužit, aby tak mohli být spaseni!“ Ale Pavel říká: „Ne, neklamte se! Dobré mravy nenapravují špatnou společnost; špatná společnost kazí dobré mravy.“

A, žel, právě to se stalo Billymu Grahamovi. Grahamův životopisec William Martin zaznamenává jeho slova: „Ekumenické hnutí mi rozšířilo mé názory.“ „Nemyslím si, že by tyto rozdíly [mezi evangelikalismem a římským katolicismem] byly tak důležité, že by v nich šlo o osobní spásu.“ A „Cítím, že patřím do všech církví. Jsem stejně doma v anglikánském, baptistickém i bratrském shromáždění jako v římskokatolickém kostele“ („Divisive Unity“, s. 243). V roce 1997 Graham v (dnes dobře známém) rozhovoru s Robertem Schullerem ukázal, kam ekumenismus nevyhnutelně vede. Řekl:

„Myslím, že každý, kdo miluje nebo zná Krista, ať už je si toho vědom nebo ne, je součástí těla Kristova… Dost možná, že neznají Ježíšovo jméno, ale vědí ve svých srdcích, že potřebují něco, co nemají, a obracejí se k tomu jedinému světlu, které mají, a já si myslím, že jsou spasení a budou s námi v nebi“ (tamtéž, s. 243).

V 60. letech byla cítit síla ekumenických bitev, zvláště pak v kontextu zvětšující se propasti mezi anglikanismem a britským evangelikalismem. Martyn Lloyd-Jones neustále vybízel britské evangelikály, ať se oddělí od anglikánské církve, která byla zabředlá v kompromisu s liberalismem a římským katolicismem, a ať místo toho zformují unii evangelikálních církví. Napsal: „Před očima máme důkaz, že naše zůstávání mezi [neevangelikály] je, jak se zdá, neobrací k našemu úhlu pohledu, ale spíše snižuje duchovní teplotu těch, kdo mezi nimi zůstávají, a zvyšuje tendence k přizpůsobení učení a kompromisům“ (tamtéž, s. 242). A, jak jsem už řekl, právě to se stává vždycky, jelikož špatná společnost kazí dobré mravy.

V polovině 60. let římskokatolická církev svolala Druhý vatikánský koncil; a dopady ekumenického hnutí na něm byly rozhodně znát. Vatikán II byl do velké míry pokusem zlehčit a liberalizovat katolická dogmata. A jak šel čas, anglikánství se stávalo více a více znečištěným teologickým kompromisem, a to ve směru liberalismu i ve směru římského katolicismu.

Boj za ukončení reformace

Ale tím celý příběh nekončí. V březnu 1994 byl do ekumenického hnutí vdechnut nový život, když 30 známých evangelikálů a vlivných římských katolíků vydalo dokument s názvem „Evangelikálové a katolíci společně“ (ECT). A přesně v tom stejném duchu jako původní nositelé kompromisu okolo sociálního evangelia, autoři a signatáři tohoto dokumentu zcela bagatelizovali a minimalizovali základní doktrinální rozdíly, které rozdělují evangelikály a římské katolíky, abychom mohli stát „sjednocení“ a podporovat a šířit „křesťanský“ pohled na společenské a společenské otázky.

Řím neustoupil ze svého důrazu na to, že nechybující autoritou církve je římskokatolické magisterium, ne Písmo samotné. Neodvolal žádnou z anathem Tridentského koncilu, který odsoudil do pekla všechny, kdo věří, že člověk je ospravedlněn jedině skrze samotnou víru, bez skutků. A přece, ve jménu „správného uspořádání společnosti“ a tvrzení, že „politika, zákon a kultura musí být upevněny na morální pravdě“ byly opominuty tyto kardinální doktríny křesťanské víry, jako by nebyly pro spásu naprosto zásadní. A můžeme se jen rmoutit nad tím, že k tomuto dokumentu připojila své podpisy řada předních evangelikálů.

Náboženská svoboda, otázka potratů, volba rodičů v oblasti vzdělávání, ekonomika svobodných trhů, legislativa podporující rodiny a zodpovědná zahraniční politika jsou všechno dobré věci. Ale nebyly a nejsou nejdůležitější. Ale tito muži je postavili na první místo. Spojit se v těchto otázkách se pro ně stalo důležitějším než evangelium. Důležitější než pravda, že jsme ospravedlněni jedině samotnou milostí jedině skrze samotnou víru jedině v samotného Krista. Než skutečnost, že Hlavou církve je jedině Kristus sám, že On je jediným Prostředníkem mezi Bohem a člověkem. Že oběť, kterou přinesl jako nás Velekněz, je tak dostatečná a mocná, že se nemusí každý týden opakovat na víně a oplatkách.

O 15 let později, na konci roku 2009, byl pod názvem „Manhattanská deklarace“ vydán dokument, který byl jakýmsi „ECT II“. Tato deklarace se soustředí na vnímanou potřebu bojovat bok po boku ve společenských otázkách, jako jsou náboženská svoboda a právo na život, a začíná slovy: „My, jakožto pravoslavní, katoličtí a evangelikální křesťané jsme se shromáždili … abychom přednesli následující deklaraci.“ Autoři Manhattanské deklarace tedy hned první větou popírají, že by víra nebo nevíra v samé srdce evangelia dělala někoho křesťanem. Můžete být „[východní] pravoslavný křesťan“ a věřit, že jste spaseni křtem; můžete být „katolickým křesťanem“ a věřit, že Kristova jednou provždy dokonaná obětní smrti nestačí na to, aby zajistila vaši spásu. Nemusíte být evangelikální – to znamená, že nepotřebujete evangelium – abyste byli křesťanem!

Deklarace pokračuje: „Jednáme společně v poslušnosti vůči jedinému pravému Bohu...“ a přece, je naprosto absurdní naznačovat, že je možné být poslušný vůči jedinému pravému Bohu a zároveň odmítat jediné pravé evangelium. Pavel říká, že i kdyby on sám, nebo dokonce i anděl z nebe – bez ohledu na to, jestli se nazývá křesťanem – kázal evangelium, které se liší od evangelia, které je kázáno v Písmu, „ať je proklet“ (Ga 1,8).

Ekumenický nebo evangelikální?

A tak, příběh ekumenického hnutí je naprosto stejný. Od Federální rady církví v roce 1908 po Manhattanskou deklaraci v naší době, je to pořád ten samý příběh: Redefinujte křesťanství, aby víra v Krista Písma a/nebo evangelium Písma nebyly nutné, abyste se tak mohli spojit s nepřáteli evangelia, kteří se nazývají křesťany, abyste mohli zformovat velkou skupinu a chopit se vlivu v kultuře. Ale Francis Schaeffer dobře zachytil zásadní selhání ekumenického hnutí, když napsal: „K čemu je, že se zdá, že se evangelikalismus zvětšuje a zvětšuje, když se velké počty lidí, kteří se honosí označením evangelikál, už nedrží toho, co dělá evangelikalismus evangelikálním?“ („Divisive Unity“, s. 243).

Jestli ztratíte evangelium, nemáte žádnou skutečnou jednotu, protože posláním Kristovy církve není vládnout nad společností a kulturou, ale kázat evangelium každému stvoření – kázat evangelium pokání k odpuštění hříchů jedině skrze samotnou víru jedině v samotného Krista – abychom hříšné muže a ženy, kteří jsou odsouzení ke spravedlivému trestu za své hříchy, osvobodili od věčného utrpení. Pokaždé v historii, když na to vyznávající církev zapomněla – i když byly její motivy sebelepší – dělala ve službě kompromisy a spojovala se s těmi, kdo s ní nesdíleli víru v jediné pravé evangelium Ježíše Krista – přestala být církví a vysloužila si Boží soud, ne Jeho požehnání.

Skotský kazatel Horatius Bonar, který žil v 19. století, se nedožil ekumenismu poloviny 20. století, ale přesto to chápal. Napsal: „Společenství mezi vírou a nevírou musí, dříve nebo později, víru zabít.“ Iain Murray tento fakt komentuje těmito slovy:

„Je tomu tak ne proto, že blud je mocnější než pravda, ale proto, že jestliže se spřátelíte s obhájci bludu, budete připraveni o pomoc Ducha pravdy. Jestli si neudržíme ortodoxii Slova, jistě ztratíme jeho moc. Špatné učení o Kristu a evangeliu je podle Písma smrtelně nebezpečné. Můžeme se z dobrých motivů snažit získat vliv a prostor pro evangelium mezi těmi, kdo nejsou jeho přáteli, ale když to děláme na úkor pravdy, nebude se nám před Boží tváří dařit“ (tamtéž, s. 244).

Kristovo tělo, které bylo spaseno evangeliem, se nemůže ve službě spojit s nepřáteli evangelia. Bez ohledu na to, na kolika jiných dobrých věcech se shodnete, jestli nemáte evangelium, nemáte Ježíše. A jestli nemáte Ježíše, jednoduše se nemůžete spojit s těmi, kdo ano.

A právě přesně tohle je Pavlovou pointou v 2. Korintským 6,14 - 7,1 – tedy v pasáži, které v budoucích týdnech věnujeme několik příspěvků.

