ZÁPAS

o duši 149

PŮJČUJ, ROZMNOŽUJ, ROZŠIŘUJ

LÉTO 2025, ROČNÍK 36

WWW.REFORMACE.CZ

165

SOLI DEO GLORIA – JEDINĚ BOHU BUĎ SLÁVA

Sola Scriptura – Jedině Písmo, Sola Fide – Jedině vírou, Sola Gratia – Jedině milostí, Solus Christus – Jedině Kristus, Soli Deo Gloria – Jedině Bohu sláva

Církevuctívající!

Církev bojující

Církev vítězná

Čtvrtletník Zápas o duši vydává Spolek Reformace.cz, Žandov 85, 403 39 Chlumec, IČ 41605012, pod evidenčním číslem MK ČR E 11180. Číslo 165 vyšlo 7. 6. 2025.

Odpovědný redaktor: Jan Suchý

Redakční rada: Milan Bulák, Roman Klusák, Radim Světlík, Julie Petrecká, Iva Suchá

Sazba: Anna Ali Brejšová

Titulní grafika: Anna Ali Brejšová

Tisk: Grafotechna plus, s. r. o., Lýskova 1594/33, 155 00 Praha 13 – Stodůlky

ISSN 1804-2880 (print), ISSN 2336-8330 (online)

Neprodejné.

OBSAH

Korespondenční adresa:

Spolek Reformace.cz, Žandov 85, 403 39 Chlumec

(+420) 472 741 623

zapasodusi @ gmail.com

03 Úvodník

04 Uctívání: Nejvyšší priorita

11 To nejlepší pro Jeho slávu (3. část)

13 Spokojenost (2. část)

19 Uctívat jako Puritán

22 Biblická teologie a společné uctívání

27 Užitečné možnosti využití AI prokřesťana

32 John Flavel (1628–1691)

36 Kde je církev?

40 Zpráva a naučení o kazatelství

42 Zpěv je aktem lásky

46 Kristus, Slovo

Děkujeme za vaše dobrovolné příspěvky, které můžete poslat přilo-ženou složenkou nebo bankovním převodem na číslo účtu:

2600196560/2010 (ČR)SK1083300000002600196560 (SK)

Platba pomocí QR kódu

Přihlaste se přes smartbanking ke svému účtu a zvolte možnost platby QR kódem. Po načtení kódu se Vám vygeneruje platební příkaz, zvolte výši pří-spěvku, platební pří-kaz pak odešlete na účet Reformace.cz.

NAVŠTIVTE YOUTUBE KANÁL REFORMACE.CZS VIDEI Z KONFERENCÍ!

WWW.YOUTUBE.COM/@REFORMACE

A ve vašem srdci ať vládne mír Kristův, k němuž jste byli povoláni v jedno společné tělo. A buďte vděčni. Nechť ve vás přebývá slovo Kristovo v celém svém bohatství: se vší moudrostí se navzájem učte a napomínejte a s vděčností v srdci oslavujte Boha žalmy, chválami a zpěvem, jak vám dává Duch. Všechno, cokoli mluvíte nebo děláte, čiňte ve jménu Pána Ježíše a skrze něho děkujte Bohu Otci. (Koloským 3,15–17)

Oslavujme Boha, uctívejme Pána společně!

Krátký oddíl z listu Koloským je pastvou pro duši nového stvoření! Pán nás za-volal, obmyl, přijal a vystrojil ke službě. Jeho láska všechno změnila. Od člově-ka, který žil především sám pro sebe, nás povolal, abychom uctívali jeho, Svatého.

Nenechal nás však stát osamoceně, ale povolal nás ve společné tělo. Jde o místní cír-kev, do které jsme byli povoláni. Zde se máme navzájem učit a napomínat. Tím to ale nekončí, text pokračuje: „a … oslavujte Boha žalmy, chválami a zpěvem!“ A tak součás-tí uctívání Pána v církvi je kromě kázání Božího slova a modliteb také společný zpěv.

Celý život nového stvoření je nyní bohoslužbou (Ř 12,1). Jaká to výsa-da, že můžeme společně uctívat Pána v kruhu vykoupených svatých. Pán nám dává každý týden ve shromáždění církve zakoušet přicházející nebe!

A všechno stvoření na nebi, na zemi, pod zemí i v moři, všecko, co v nich jest, slyšel jsem vo-lat: „Tomu, jenž sedí na trůnu, i Beránkovi dobrořečení, čest, sláva i moc na věky věků!“ (Zje-vení Janovo 5,13)

ÚVODNÍ SLOVO

ZVEME VÁS NA KONFERENCI ZÁPASU O DUŠI A POUTNÍKOVY ČETBY 2026!

Sobota 21. 2. 2026, dá-li Pán, hotel Krystal, Praha

Pomoc v těžkém zápase učedníků

1. Kdo je učedník Pána Ježíše? (Mt 16,24–28)

2. Učedník, který se odděluje od světa (1J 2,15–17)

3. Učedník, který zápasí se strachem (2Tm 1,6–10)

4. Učedníci, kteří mají spory (Sk 15,36–40)

5. Učedník, který byl věrný a vytrval (2Tm 4,7–8)

Prosíme vás o modlitby za průběh konference.

4 | ZÁPAS O DUŠI

Minulý měsíc jsem měl výsadu ká-zat na konferenci mládeže v Jablonci. Tématem byla současná modloslužba. Poprosili mne, abych jim pomohl od-halit skryté modly, které se vkrádají do našich životů a narušují naše uctívání. Ale abych mohl dobře vysvětlit, co je modloslužba, navíc současná modlo-služba, musel jsem nejdřív nastudovat, co je to uctívání. Tímto studiem jsem byl hluboce zasažen. Řekl jsem si, že se o to musím s vámi podělit.

Uctívání je ve skutečnosti nejdůle-žitější téma Bible, protože všecko, co děláme, a hlavním záměrem všeho, co dělá Bůh, je, aby byl uctíván. Proto mluvím v superlativech a tvrdím, že uctívání je středem Bible.

Kvůli uctívání přicházejí lidé o život. A kvůli uctívání jsou lidé zachraňova-ní. Existuje hlavní příčina, proč jsou li-dé ztraceni, a také hlavní důvod, proč Bůh zachraňuje. Jistě, lidé jsou ztrace-ní, protože hřeší a neposlouchají Bo-ha, ale hlavním důvodem je, že neu-ctívají Boha.

Boží hněv se zjevuje z nebe proti každé bezbožnosti a nepravosti lidí, kteří v nepra-vosti potlačují pravdu, protože to, co lze o Bohu poznat, je jim zřejmé; Bůh jim to

UCTÍVÁNÍ: NEJVYŠ-ŠÍ PRIORITA

Marcus Denny

zjevil. Jeho věčnou moc a božství, ačkoli jsou neviditelné, lze totiž od stvoření světa jasně vidět, když lidé přemýšlejí o jeho díle, takže jsou bez výmluvy. Ačkoli poznali Boha, neo-slavili ho jako Boha ani mu neprojevili vděč-nost. (Ř 1,18–21)

Uctívání je také jedním z hlavních témat poslední knihy Bible, knihy Zje-vení. Uctívání je zde zmíněno 22krát. Nemělo by nás tedy překvapit, že Jan opakovaně ukazuje na hlavní důvod, proč je tolik lidí ztraceno na věčnost. Odmítli uctívat Boha. Ve Zjevení vi-díme, jak uctívají šelmu, jak uctívají zlato, stříbro, peníze a sex, jak uctívají svět i démony. Ale Boha uctívat nebu-dou. A proto čteme takové věci jako Zjevení 14,11:

Dým jejich muk vystupuje na věky věků a dnem ani nocí nemají odpočinutí ti, kdo se klanějí šelmě a jejímu obrazu, a ti, kdo přijí-mají cejch jejího jména.

Hlavní příčinou zatracení člověka je způsob uctívání. Proto nás nepře-kvapí, že Bible považuje uctívání za ústřední bod spasení. Bůh nás zachrá-nil, abychom ho uctívali.

On si nás v něm vybral před založením svě-ta, abychom byli svatí a bez poskvrny před jeho tváří v lásce, když nás podle zalíbení své vůle předurčil sobě k synovství skrze Je-žíše Krista ke chvále slávy jeho milosti... (Ef 1,4–6)

Vidíme to znovu ve 12. verši: „… abychom tu byli k chvále jeho slávy“ a ve 14. verši: „… k chvále jeho slávy“.

Kéž je nám Bůh milostiv a kéž nám žehná,

TÉMA ČÍSLA: CÍRKEV UCTÍVAJÍCÍ

ČÍSLO 165 | 5

kéž nad námi rozjasní svou tvář, aby byla na zemi známa tvá cesta a mezi všemi národy tvá spása. (Ž 67,2–4) Jinými slovy jsme spa-seni, abychom uctívali.

Bože, kéž ti lidé vzdají chválu, kéž ti vzdají chválu všichni lidé! (Ž 67,5)

Největší problém světa je, že lidé neuctívají Boha. A řešením všech pro-blémů by bylo, kdyby celý svět, každý člověk, uctíval svého Stvořitele a Spa-sitele. Cílem spasení je uctívání Bo-ha, proto musíme jako křesťané přesně chápat, co je uctívání a jak Pána Boha správně uctívat.

Naším hlavním cílem by mělo být, abychom dobře pochopili a věděli, co se Bohu líbí, a nedopouštěli se modlo-služby. Modloslužba je nejen uctívání falešných bohů, ale také uctívání Boha způsobem, jaký se mu nelíbí.

Co je uctívání?

Obecně můžeme uctívání defi-novat jako pociťování a vyjadřování úcty, bázně a díků Bohu. O tom hovo-ří vynikajícím způsobem verš Židům 12,28:

Projevujme proto vděčnost, že přijímáme neotřesitelné království, a s ní přinášejme Bo-hu jemu příjemnou službu s uctivostí a bázní.

Vyskytují se zde některé důležité as-pekty uctívání. Všimněte si vděčnos-ti. Vděčnost nejsou jen slova. Máme-li být vděční, musíme mít správně nasta-vené srdce. Je to dobrovolná a emoci-onální reakce na to, kdo je Bůh a co pro nás udělal.

Autor píše, že vděčnost má doprová-

zet příjemná služba. Služba je vše, co

přinášíme Bohu. Slova, emoce, činy, písně i chvály. Aby byla služba pří-jemná, vše, co přinášíme Bohu, se mu musí líbit. Je potřeba si uvědomit, že při uctívání nejde o nás. Nejsme cílem uctívání. Nezáleží na tom, jak kdo vy-padá nebo jaký styl hudby se komu líbí. Uctívání celé náleží Bohu, a pro-to otázka, kterou si musíme položit, zní: Líbí se Bohu moje uctívání? Au-tor říká: „Přinášejme Bohu jemu pří-jemnou službu s uctivostí a bázní.“ Ji-nými slovy při uctívání nejde o formu ani o vybraná slova. Skutečným uctí-váním jeniterná reakce na Boha vyvě-rající ze srdce, které se chvěje před Bo-hem. A autor ukazuje proč:

Neboť náš Bůh je oheň stravující. (Žd 12,29)

Pravda o Bohu by nás měla roze-chvět. Poznání Boha a jeho vlastností, jeho svatosti, jeho spravedlnosti, je-ho čistoty a moci, to vše by nás mělo přimět, abychom se sklonili v uctivé bázni. Obecně tedy můžeme defino-vat uctívání jako pociťování a projevo-vání úcty, bázně a díků Bohu.

Co přesně znamená slovo uctívá-ní? Je utvořeno ze slova úcta, tedy re-spekt a čest. Uctívat znamená proka-zovat někomu nebo něčemu úctu, čest a bázeň.

A co biblická definice? Pokud jde o Starý zákon, musíme definovat tři hlavní hebrejská slova.

První slovo: חָוָה chavah. Toto sloveso se obvykle překládá jako „poklonit se“ nebo „klanět se“.

Poprvé se objevuje v Genesis 22,5:

„[A] řekl svým služebníkům: Zůstaňte tady

6 | ZÁPAS O DUŠI

s oslem a já s chlapcem půjdeme až tam. Po-kloníme se Bohu a vrátíme se k vám.“

Použité sloveso vyjadřuje fyzic-ký úkon uctívání. Vidíme ho znovu v Exodu 34,6 a 8:

Hospodin prošel kolem něho a zavolal: Hospo-din, Hospodin, Bůh soucitný a milostivý, poma-lý k hněvu, hojný v milosrdenství a věrnosti. … Mojžíš rychle poklekl na zem, klaněl se.

Slovo „klaněl se“ je zde chápáno ja-ko fyzické gesto úcty a pokory před Bohem.

Další slovo: קָדַד qadad. Význam slo-va se oproti předchozímu slovu liší jen velmi málo.

Nachází se ve stejném verši, v Exo-du 34,8:

Mojžíš rychle poklekl na zem…

Významy jsou téměř totožné. Dů-raz je kladen na skutečnost, že Moj-žíš padl na kolena. Obě slova vystihu-jí fyzické vyjádření úcty a pokory při uctívání.

A co třetí sloveso? Třetí sloveso má stejný význam jako první dvě: כָּרַע ka-ra znamená sehnout se, sklonit se, po-kleknout. V Žalmu 95,6 vidíme všech-na tato tři hebrejská slova vedle sebe:

Pojďme, klaňme se, skloňme se, poklekněme před Hospodinem, který nás učinil.

Všechna tato slova jsou synonyma. Není mezi nimi téměř žádný rozdíl. Účelem je zdůraznit příkaz pokorně se sklonit před Bohem v uctívání.

Starozákonní uctívání tedy doslo-va znamenalo klanět se, padnout, po-kleknout před Bohem. To je velmi zajímavé v souvislosti se způsobem, jakým my sami uctíváme. Uctívání

znamená klanět se, pokořit se. Rádi zvedáme ruce. Někteří tleskají, tan-čí, ale málokdo z nás klečí. Jsme lidé ze západu, jsme svobodní. Z dobré-ho důvodu se neklaníme premiérovi ani prezidentovi, ale neklaníme se už ani Bohu. Otázkou je proč? Možná to děláme v soukromí, ale nejsme zvyk-lí to dělat veřejně. Jednou jsem byl v Rusku, třikrát jsem byl v Kazach-stánu. Během bohoslužby věřící kle-čeli. Bylo mi to trochu nepříjemné. Byl jsem jediný, kdo stál, ostatní bratři a sestry klečeli. Tak jsem taky poklekl. Potom jsem si říkal, že je zajímavé, že my na západě to neděláme. Netvrdím, že jsou lepší než my. Nevíme, co ma-jí v srdci. Ale my jsme ztratili tělesný aspekt uctívání. Myslím si, že je dob-ré se ptát proč. Bratři a sestry, Písmo hovoří zcela jasně. Až se Pán Ježíš vrá-tí, poklekne každé koleno na nebi, na zemi i pod zemí. Každý člověk bude před Ježíšem fyzicky pokořen.

Existují ještě dvě méně používaná, ale také důležitá hebrejská slova, která se také překládají jako uctívání.

Sloveso פְּלַח pelach je v Českém stu-dijním překladu několikrát použito jako „uctívat“. Tento výraz znamená „vzdávat úctu, sloužit“ a nese v sobě myšlenku věnovat svůj život a duši druhému.

Nebúkadnesar promluvil a řekl jim: „Je to úmysl, Šadraku, Méšaku a Abed-nego, že mé bohy neuctíváte a té zlaté soše, kterou jsem dal postavit, se neklaníte?“ (Da 3,14)

Boží děti pochopily, co chtěl, a pro-

to správně reagovaly:

ČÍSLO 165 | 7

„Ale i kdyby ne, známo buď tobě, králi, že tvé bohy uctívat nebudeme a té zlaté soše, kte-rou jsi dal postavit, se nebudeme klanět.“ (Da 3,18)

Poslední slovo je עָבַד abad. Obvyk-le se toto sloveso v ČSP překládá jako „sloužit“:

Hospodina, svého Boha, se boj, jemu služ a v jeho jménu přísahej. (Dt 6,13)

Hospodin se dá Egyptu poznat a Egypťané v onen den poznají Hospodina; a budou mu sloužit obětí a přídavnou obětí a učiní Hospo-dinu slib a splní ho. (Iz 19,21)

Toto slovo zdůrazňuje, že máme jed-noho Pána, jednoho Boha, jednoho majitele. A jedině jemu máme být od-dáni. Poslechněte si, jak je toto slovo přeloženo v Exodu 20,4–5:

Neuděláš si tesanou modlu ani jakékoliv zpodobení toho, co je nahoře na nebi nebo do-le na zemi či ve vodě pod zemí. Nebudeš se jim klanět a nebudeš jim otročit, neboť já Hospo-din, tvůj Bůh, sem Bůh žárlivý…“

Dané sloveso má stejný kořen jako hebrejské podstatné jméno „otrok“. Proto se zde může správně překládat jako otročit. Uctívání je neoddělitelně spojeno s vlastnictvím a držbou. Boha uctíváme nejen proto, že je Bůh, ale také proto, že je naším Bohem a my jeho lidem. Vzpomeňte si, proč Bůh přikázal faraonovi, aby propustil Iz-rael. Je Bůh proti otroctví? Bylo jeho hlavním důvodem k záchraně Izraelců, aby byli svobodní? Hospodin řekl fa-raonovi: „Propusť můj lid, ať mi v pus-tině slouží.“ Můžeme to přeložit jako „aby mne uctívali“, ale použité hebrej-ské slovo znamená „aby mi sloužili“.

Uctívání je o službě. Uctívání ukazuje na to, že nás Bůh zachránil. Máme svo-bodu od hříchu, ale patříme Kristu.

Není překvapením, že Nový zákon učí stejné věci. V Novém zákoně se pro překlad slova „uctívání“ používá několik řeckých slov. Jedním z nich je eusebéō, εὐσεβέω. V Novém zákoně je použito pouze několikrát. Napří-klad ve Skutcích 17,23: „Co tedy ctíte, a ještě neznáte, to já vám zvěstuji…“

Běžnější slovo je podstatné jméno λατρεία latreía nebo sloveso λατρεύω latreúō. Podstatné jméno je v Novém zákoně použito 5krát, a přestože se obvykle překládá jako služba, musí-me pochopit, že to není slovo obec-ně užívané pro službu, ale vztahuje se ke konkrétním vnějším náboženským úkonům pro Boha a pouze pro Boha. V Septuagintě, řeckém překladu Sta-rého zákona, se toto slovo používá v souvislosti s obětmi, které přinášeli kněží. A stejně toto slovo používá No-vý zákon. Například Římanům 12,1:

Vybízím vás tedy, bratři, skrze milosrdenství Boží, abyste vydali svá těla v oběť živou, sva-tou a příjemnou Bohu. To je vaše rozumná služba Bohu.

Pro nás má slovo „služba“ obecný význam. V češtině, ale ani v angličtině nemáme přesný překlad tohoto řecké-ho slova. Lze jej přeložit jako „rozum-ná bohoslužba“, něco, co kněz dělá pro Boha. Pavel tím myslí, že tvůj ži-vot má být obětí, kterou kněží přiná-šeli na oltář. Tvůj život má být zápal-nou obětí, jejíž vůně stoupá k Bohu a naplňuje jeho chrám vůní svatosti,

8 | ZÁPAS O DUŠI

spravedlnosti a dobroty. To zname-ná, že každý aspekt tvého života má být obětí. Každý skutek, každé slovo, každá myšlenka má být obětí Bohu. Celý život je obětí. Uctívání je 24ho-dinovou záležitostí, 7 dní v týdnu. Ne-existuje žádný rozdíl mezi posvátným a světským. Neexistuje doba, kdy by-chom nebyli v chrámu, neuctívali a ne-obětovali svému Bohu. Jsme živé obě-ti. Neustále sloužíme Bohu. Neustále Boha uctíváme.

To znamená, a je to velmi důležité, že kvalita našeho života určuje kvalitu našeho uctívání. Jak žijeme, co dělá-me se svým časem, na co se díváme, co posloucháme, to vše rozhoduje, zda se Bůh z naší oběti raduje nebo je zne-chucen. Naším cílem je žít ve svatosti, aby vůně našeho života těšila Boží srd-ce a působila mu radost.

Poslední slovo: προσκυνέω proskunéō se používá častěji než ta ostatní. Sklá-dá se z předpony pros, tedy „ke“, a slo-va kunéō, políbit. Ve starověké řečtině se tento výraz často používal k vyjá-dření zvyku klanět se před osobami a líbat jejich nohy nebo zem, na kte-ré stály. Tento termín zjevně vystihuje úctu, čest a hlubokou pokoru při uctí-vání. Proto se stal tím nejdůležitějším slovem, které se v Novém zákoně pro uctívání používá. Objevuje se 60krát a obvykle se překládá jako „klanět se“ a někdy jako „uctívat“. Vyskytuje se například v Matoušovi 2,2:

[A] … říkali: „Kde je ten narozený král Ži-

dů? Spatřili jsme jeho hvězdu, když vychá-

zela, a přišli jsme se mu poklonit.“

Nebo také v Matoušovi 4,9, když sa-tan řekl Ježíši:

Toto všechno ti dám, jestliže padneš na zem a pokloníš se mi (pokud mě budeš uctívat).“

Zajímavé je, že když Ježíš hned v ná-sledujícím verši používá stejné slovo, překládá se jako „uctívat“:

Tu mu Ježíš řekl: „Odejdi, satane. Vždyť je napsáno: ‚Pánu, svému Bohu, se budeš klanět a jeho jediného uctívat.‘“

V Janovi 4,23 používá Ježíš jak pod-statné jméno, tak sloveso:

Ale přichází hodina, a již je zde, kdy praví ctitelé se budou klanět Otci v duchu a prav-dě; vždyť sám Otec hledá takové ctitele.

Vždyť sám Otec hledá takové uctí-vače. Bůh hledá uctívače. Hledá lidi, kteří ho budou správně uctívat, bu-dou se před ním správně klanět. Hle-dá lidi, kteří uvidí jeho slávu, uvidí je-ho hodnotu, jeho milost a budou ho fyzicky uctívat. Jaké ctitele Bůh hle-dá? Hledá lidi, kteří se pouze klaní? Je hlavním cílem uctívání pokleknout?

Jak bychom měli uctívat?

Pokud máme Boha uctívat v duchu a pravdě, musíme dobře chápat, co to znamená.

1. Musíme Boha uctívat svým intelektem.

On mu řekl: „Miluj Pána, svého Boha, celým svým srdcem, celou svou duší a celou svou my-slí.“ (Mt 22,37)

To je velice důležité. Při uctívá-ní nejde jen o klanění. Uctívání za-číná pochopením biblické pravdy.

Ještě jednou si připomeňme Jana

ČÍSLO 165 | 9

4,24:

Bůh je duch, a ti, kteří se mu klanějí, musí se mu klanět v duchu a pravdě.

Uctívání začíná pravdou. K oprav-dovému uctívání může dojít pouze tehdy, když je mysl zaujatá biblic-kou pravdou. Nemůžeme uctívat Bo-ha, aniž bychom správně chápali jeho Slovo. Uctívání začíná v mysli – bi-blickým učením, teologií. To pohá-ní uctívání. Proto musíme znát Boží vlastnosti, musíme znát Boží přiroze-nost, musíme studovat Trojici, Kristo-vo božství, musíme vědět jak a proč je zástupná oběť ústředním bodem evangelia. Musíme rozumět předzvě-dění, předurčení a vyvolení, protože cílem každé pravdy je vést naši mysl k uctívání.

2. Musíme uctívat Boha svými emo-cemi. Bohu záleží na tom, co k ně-mu cítíme. On sám nám dal emoce. A hlavním důvodem, proč to učinil, je, abychom mohli cítit radost ze spasení, úctu k jeho osobě, zakusit moc jeho přítomnosti ve svém životě a poznat bázeň při pohledu na jeho slávu.

Skutečný křesťan chce, musí a bu-de mít biblické, tedy skutečné emoce k Bohu. Proto David říká:

Pojďme, jásejme Hospodinu, hlaholme skále své spásy! (Ž 95,1)

Služte Hospodinu s radostí, předstupte před něj s jásáním. (Ž 100,2)

Takové uctívání je upřímně řeče-no daleko obtížnější, než se zdá. Po-kud chceme uctívat radostně, musí se pravda dostat z mysli do srdce. Radost je důsledkem pochopení pravdy. Je

důsledkem pochopení Božího slova. Radost je důsledkem pochopení spá-sy. Proto není služba Bohu jednodu-chá. Znamená spoustu práce pro ka-zatele, protože musí jasně kázat Boží slovo, aby posluchači rozuměli, aby jejich mysl pravdu pochopila, odtud se pravda dostala do srdce a vyvolala správné emoce.

Ani čtení Božího slova není jedno-duché. Musíme Boží slovo pečlivě číst a pečlivě studovat, jestliže chce-me správně uctívat Boha a mít správné emoce. Je třeba cílevědomého rozjí-mání nad Písmem. A na to, bratři a ses-try, nemáme čas. Nemáme čas, a proto se nás jen málo raduje. Potřebujeme se soustředit na Boží slovo a pracovat na tom, aby pravdy evangelia sestupova-ly do srdce.

Problémem dnešní církve je, že chceme pocity bez přemýšlení. Chce-me pocity bez pravdy a bez práce. Ne-ní snadné vyvolat pravé biblické emo-ce. Proto je množství tzv. křesťanské hudby lacinou náhražkou. Obchází mysl a cílí přímo na emoce. Melodie, akordy, rytmus, to vše se stává pro-středkem k vyvolání emoce. K vyvo-lání emocí bez pravdy potřebujete pouze sentimentální hudbu. Biblické emoce vyžadují čas a pravdu. Biblické emoce jsou výsledkem snahy pocho-pit, kdo je Bůh a co pro nás udělal.

Prázdný emocionalismus může být vyvolán několika údery bubnu. To znamená, že co mnozí věřící používají nebo považují za uctívání, je ve sku-tečnosti modlářství, protože neuctívají

10 | ZÁPAS O DUŠI

Boha, ale své emoce a pocity. Bratři a sestry, pocity jsou důležité, potřebu-jeme je a měli bychom je mít. Musíme si však uvědomit, že musí být výsled-kem působení pravdy. Proto v neděli ráno nezačínáme hudbou. Na začátku čte bratr z Božího slova a vysvětluje, kdo je náš Bůh, kdo je náš Pán a co pro nás udělal. Uctívání je reakce na pochopení pravdy evangelia.

Nakolik pravda pronikla do srd-ce, natolik budeme schopní skutečně uctívat a mít správné emoce. Nehledá-me emoce, hledáme Boha. A když ho poprosíme: „Pane Bože, otevři mi zno-vu srdce, otevři mi znovu mysl, oči, abych znovu pochopil, co jsi pro mě udělal,“ potom přichází emoce, po-tom přichází láska, přichází uctívání.

3. A nakonec musíme Boha uctí-vat svou vůlí. Bratři, sestry, uctívání je volba. To dobře chápeme, proto-že jsme dneska tady. Mohli jste zůstat doma. Mohli jste ještě ležet v posteli, ale jste zde. Je to správné rozhodnutí. Uctívání je volba.

Je to především volba, koho nebo co budeme uctívat. Záleží na tom, jaké máme priority. Když se v pondělí rá-no probudíš, rozhodneš se uctívat Bo-ha? Vyžaduje to tvou vůli, abys učinil rozhodnutí. V neděli ráno se také roz-hoduješ jít na bohoslužbu. Musíš vést svou mysl a emoce k Bohu. Musíme se rozhodnout, že budeme Pána Boha uctívat, oslavovat, když se nám chce,i když se nám nechce.

Uvažujte o Jóbovi. Přišel o dobytek,

zabili mu ovce, velbloudy, služebníky.

Služebník, který unikl, mu řekl:

„… hle, silný vítr se přihnal přes pustinu a opřel se do čtyř rohů domu; ten se zřítil na ty mladé a zemřeli. Unikl jsem pouze já sám, abych ti to oznámil.“ Nato Jób vstal, roztrhl své roucho a ostříhal si hlavu; pak padl na zem a klaněl se. (Jb 1,18–19)

Uctíval. Sklonil svou vůli před Bo-hem. Jeho duše líbala Boží nohy. Ce-lou svou bytostí řekl:

„Bože, ty jsi Bůh. Můžeš dělat coko-liv, komukoliv, kdykoliv. Jsi absolutně svrchovaný. Nevím, proč jsi to udělal, ale můžeš si vzít mé peníze a budu tě uctívat, můžeš mi vzít mé děti a budu se ti klanět, můžeš mi vzít zdraví a bu-du tě uctívat, protože ty jsi Bůh. Ty jsi mě stvořil. Všechno, co mám, mám od tebe. A pokud to chceš zpátky, je to tvoje rozhodnutí a tvoje rozhodnutí je spravedlivé.“ Uctívání je volbou Bo-žích dětí.

David se rozhodl uctívat Boha v ra-dosti i v trápení. Daniel se rozhodl uctívat Boha v bezpečí i nebezpečí. Ježíš se rozhodl uctívat Otce, když byl v pokušení vyhnout se kříži. Ty a já musíme udělat totéž. Každé ráno, kaž-dý večer, každou neděli, ve všech situ-acích musíme Boha uctívat. Boží sláva a dobrota se nemění s okolnostmi, ve kterých se nacházíme. Boží podstata se nemění v závislosti na okolnostech. Bůh je vždycky dobrý. Bůh je vždy mi-lostivý, stále přítomný, stále naším Ot-cem. Je naším Otcem, když hřešíme, když je život jednoduchý, i když je ži-vot těžký. Když my jsme slabí, Bůh je silný. Když jsme nespravedliví, Bůh je

ČÍSLO 165 | 11

spravedlivý. Když jsme zlomení, Bůh je svrchovaný. Proto nikdy nemůžeme říct: „Dnes nejsi hoden.“ Stav našeho bankovního účtu ani válka na Ukra-jině nezmění Boží evangelium. Ježíš Kristus je stejný včera, dnes i navěky. Na jeho dílo na kříži nemají žádné ta-kové zprávy vliv. Tvůj věčný osud se nemění v závislosti na okolnostech. Tvůj věčný osud je naprosto jistý. Při-šel jsi o práci? Máš věčný život. Přišel jsi o zdraví? Máš věčný život. Umíráš? Máš věčný život.

Proto jásáte, i když jste nyní nakrátko, je--li to nutné, zarmouceni rozličnými zkouškami, aby osvědčenost vaší víry, vzácnější než pomí-jející zlato, jež je zkoušeno ohněm, byla naleze-na k chvále, slávě a cti při zjevení Ježíše Krista. Ač jste ho neviděli, milujete ho; ačkoli ho ani nyní nevidíte, věříte v něho a jásáte nevýslov-nou radostí, plnou slávy, docházejíce cíle své víry, záchrany duší. (1Pt 1,6–9) Amen.

Pane Bože, prach jsme a do prachu se navrátíme, ale zároveň jsme bytosti s duší. Ty jsi nás stvořil. Žijeme, a do-konce máme věčný život v Kristu Je-žíši, našem Pánu. Skláníme se před tebou. Uctíváme tvoje svaté jméno, a dnes nově na základě toho, co jsme slyšeli, co jsme studovali. Chceme tě uctívat z celého srdce. Odpusť nám, že často uctíváme svět, a pomoz nám, abychom byli věrní služebníci a cti-telé. Děkujeme ti za spásu, kterou jsi nám daroval. Děkujeme ti, Pane, že je jedno, jak dlouho budeme zde na zemi a čemu musíme čelit. Nezále-ží na tom, co se děje ve světě. Záleží jenom na tom, co jsi pro nás udělal.

Děkujeme ti, že jsi hoden. Děkujeme ti, že jsi nám otevřel oči, abychom uvi-děli tvou slávu. Těšíme se, až uvidíme na vlastní oči slávu tvého Syna a naše-ho Spasitele. Amen.

Autor je straším církve Biblický sbor křes-ťanů Kladno, www.bskk.cz

TO NEJLEPŠÍPRO BOŽÍ SLÁVU(3. ČÁST)

Roman Klusák

Jak lenost ovlivňuje naše uctívání

Pokoj vám bratři a sestry,

letní číslo našeho časopisu Zápas o duši se věnuje tématu uctívání. Jeli-kož jde o téma pro nás věřící nesmírně důležité, rozhodl jsem se napsat krátké pojednání o tom, jak lenost ovlivňuje naše uctívání. A proč jde o tak vážné téma? Protože Bohu záleží na tom, jak uctíváme! A pokud nebudeme uctívat správně, nebude naše uctívání Bohu milé.

Naše úvaha nesmí začít u lenosti, ale u uctívání. Jsem naprosto přesvědčen, že v tomto díle časopisu najdete defi-nice uctívání na nejednom místě, proto se nebudu zaobírat zevrubnou, slovní-kovou definicí, ale spíše charakterizuji uctívání tak, jak vnímám, že ho Bible popisuje.

Co je tedy uctívání? Uctívání je vzdá-

12 | ZÁPAS O DUŠI

vání cti a díků Bohu jak v aktivní, tak pasivní formě uctívání. Je to vzdávání chvály Bohu. Jejím středobodem a cí-lem je Bůh sám a jeho chvála. On je ten, kvůli kterému uctívání činíme, aby je-mu samému z něj vzešla co největší čest a sláva.

Co myslím aktivní a pasivní formou uctívání? Aktivní forma uctívání zahr-nuje to, co si pod uctíváním pravděpo-dobně všichni představujeme – myriá-du akcí, kterými můžeme vzdát Bohu čest. Od účasti na bohoslužbách, přes čtení Písma a modlitby v soukromí do-mova, po zpěv chval kdekoliv jsme. Ji-nými slovy jde o aktivní formu uctívání našimi činy. Uctíváme tím, že aktivně žijeme a poznáváme jediného pravé-ho Boha a toho, kterého poslal, Ježí-še Krista (J 17,3). Pasivní forma uctí-vání jsou pak názory a postoje našeho srdce – jak se stavíme k věcem každo-denního života, starostem, zkouškám a pokušení.

Když se zamyslíme nad uvedeným popisem, vyvstává otázka, jak lenost může ovlivnit naše uctívání. Připomeň-me si definici lenosti, kterou jsem na-psal v prvním díle této série zamyšlení. Lenost má ve svém středobodu člově-ka. Je zaměřena na to, co daný člověk chce, nebo spíše co nechce. Jde o pro-sazování sebe sama a své vůle na úkor věcí, které máme dělat. Jinými slovy jde o svévoli, a tedy o hřích. Jak můžeme uctívat v hříchu?

Naší motivací k jednání (uctívání) pak není Bůh, ale naše vlastní já. Není to jeho sláva, ale naše pohodlí. Vidíme,

že nás naše lenost odvádí od uctívání a vede nás k nám samým, místo aby-chom uvažovali a jednali tak, aby byla Bohu vzdána největší chvála.

Jak tedy lenost vypadá? Možná jdete do shromáždění, ale jediné, na co mys-líte, je film, který vás odpoledne čeká. Nebo sice usednete ke čtení Bible, ale jediné, na co myslíte, je, jak to mít co nejdřív za sebou. Anebo když už se do-staneme konečně k modlitbě, tak my-slíme jen a jen na to, co budeme dělat potom.

A to není jediný problém. Naše le-nost totiž neovlivňuje pouze nás. Ne-jenže odvádí od uctívání nás, ale brání také ostatním, aby poznávali a uctívali Boha. Bůh nás však volá k tomu, aby-chom byli světlem a aby naše skutky svědčily o Bohu a jeho slávě.

Tak ať vaše světlo září před lidmi, aby uvi-děli vaše dobré skutky a vzdali slávu vašemu Otci, který je v nebesích. (Mt 5,16 ČSP)

Veďte dobrý způsob života mezi pohany, aby v tom, v čem vás pomlouvají jako zločin-ce, uviděli vaše dobré skutky a oslavili Boha v den navštívení. (1Pt 2,12 ČSP)

Pokud jsme tedy líní, pak lenost ovlivňuje naše uctívání, ale i naše svě-dectví. A to si mnohokrát neuvědomu-jeme. Jak můžeme svítit, když myslíme jen na sebe? Když neděláme nic, co svítí?

Jak se tedy vyvarovat lenosti v uctí-vání? Možná vám to přijde jako něco, co už jste slyšeli, co už víte, a možná to dokonce některým může připadat ja-ko klišé. Zdá se mi však, že jediný způ-sob, jak nedovolit, aby lenost ovlivnila

ČÍSLO 165 | 13

Naučil jsem se totiž být spokojený s tím, co mám. (Fp 4,11)

A nyní bych rád velmi stručně pro-mluvil k bohatým, trochu obšírněji k chudým a pak, soucitně a skrze ra-du, k nemocným – k těm, kdo sami

naše uctívání, je přestat myslet na se-be. Naopak musíme dělat věci, které upřou naši pozornost na Hospodina, a to jak v aktivním, tak i v pasivním smyslu. A jaké jsou to věci?

Když budeme číst a rozjímat nad Božím slovem, pomůže nám to upřít naši mysl na věci, které se Bohu líbí? Zjistíme, jak máme žít, abychom mu přinesli slávu? Jistotně. Když se bude-me modlit a pozvedat svůj hlas k Bo-hu a tak přistupovat před jeho trůn, pomůže nám to nemyslet na sebe, ale soustředit se na Pána Boha, kým je a co pro nás udělal? Samozřejmě. Po-vede nás zapamatování veršů o lenos-ti a uctívání k rozhodnutí nepodléhat lenosti, ale oslavovat Boha za to, jaký je? Naprosto.

Nenechme lenost, aby řídila náš du-chovní život. Utíkejme k Hospodinu, přestože zápasíme s leností, a uctívej-me ho. Ne pro sebe, ale pro jeho slávu.

SPOKOJENOST(2. ČÁST)

Ch. H. Spurgeon

procházejí bolestivým utrpením.

Nejprve k BOHATÝM. Apoštol Pa-vel říká: „Naučil jsem se být spokojený s tím, co mám.“ Někteří z vás máte, mluvíme-li o vašich životních pod-mínkách, vše, co si můžete přát. Bůh vás postavil do takové situace, že ne-musíte dřít rukama a v potu tváře zís-kávat obživu. Možná si budete mys-let, že jakékoli nabádání, abyste byli spokojení, je zbytečné. Bohužel, mo-ji bratři, člověk může být velmi ne-spokojený, i když je velmi bohatý. Je docela dobře možné, aby se nespo-kojenost usadila na trůnu stejně jako na chudé židli s rozlámaným opěra-dlem v chatrči. Pamatujte, že spoko-jenost člověka spočívá v jeho mysli, nikoli ve velikosti jeho majetku. Ale-xandr, jemuž leží celý svět u nohou, volá po dalším světě, který by dobyl. Je mu líto, že neexistují další země, do nichž by mohl přenést své vítězné zbraně a brodit se až po bedra v kr-vi svých bližních, aby ukojil žízeň své nenasytné ctižádosti. Vám, kteří jste bohatí, je třeba dát stejnou výzvu jako chudým: „Naučte se být spokojení.“ Mnohý bohatý člověk není spokojen, protože tam kdesi leží malý kousek půdy, který patří jeho sousedovi. Jako Nábotova vinice, kterou potřeboval izraelský král, aby si mohl udělat zeli-nářskou zahradu blízko svého paláce. „Co na tom záleží,“ řekl, „že mi pa-tří všechny tyhle akry, když nemohu mít Nábotovu vinici?“ Jistě byla han-ba, že se dožadoval ubohého půl ak-ru z dědictví chudého člověka. Totéž

14 | ZÁPAS O DUŠI

se děje i dnes. Lidé s rozlehlými lány polí, na jejichž konec nedokážou ani dohlédnout, mohou mít v srdci pija-vici koňskou, která bez přestání volá: „Dej, dej!“ Když měli málo, mysleli si, že až budou mít deset tisíc liber, bude to stačit. Mají je, a chtějí dvacet tisíc liber. A když mají dvacet tisíc, chtějí ještě víc. Ano, a kdybyste je získali, ří-kali byste: „Ještě trošku.“ A tak pořád dokola. Jak by se váš majetek zvětšo-val, rostla by i touha po dalším. Musím tedy na bohaté naléhat: „Učte se být spokojeni s tím, co máte.“

Kromě toho je tu ještě jedno nebez-pečí, které na bohatého člověka číhá. Když má dostatek bohatství a majetku, nemá vždy dostatek cti. Kdyby ho krá-lovna jen učinila smírčím soudcem, jak slavným by se můj pán stal! To se stalo, ale on není spokojen, dokud se nestane rytířem. A až se stane rytířem, nebude spokojen, dokud z něj nebude baron. Můj pán však nebude spokojen, dokud se nestane hrabětem a ani pak by ne-byl zcela spokojen, dokud z něj nebu-de vévoda. A domnívám se, že ani pak by nebyl zcela spokojen, dokud by se pro něj někde nenašlo království. Lidé jsou neukojitelní, co se týče poct. Svět se mu může klanět k nohám, a on si vy-žádá, aby vstal a zase se klaněl, a tak se bude klanět věčně dokola, neboť touha po poctách je nenasytná. Člověk musí být ctěn, a i kdyby král Achašveróš uči-nil Hamana prvním mužem v říši, nic mu to nepomůže, dokud se Mordokaj sedící v bráně před svým pánem Hama-nem neskloní. Naučte se, bratři a sest-

ry, být spokojeni s tím, co máte.

A zde mi dovolte promluvit ke star-ším a diákonům naší církve. Bratři, na-učte se být spokojeni s úřadem, který zastáváte, a nedychtěte po vyšším po-stavení, nechtějte vyvýšit sami sebe. Obracím se k sobě, obracím se ke slu-žebníkům, obracím se k nám všem v na-šich hodnostech a postaveních v Kris-tově církvi. Musíme být spokojeni se ctí, které se nám dostává, a spokojeně se jí vzdát s vědomím, že je to nako-nec jen závan dechu. Buďme ochotný-mi služebníky církve a služme jí za nic, v případě potřeby i bez odměny v po-době jejích díků. Kéž se nám nakonec dostane jen spravedlivého rozsudku z úst Pána Ježíše Krista. Musíme se na-učit být spokojeni s tím, co máme.

O něco déle budu mluvit k CHU-DÝM. „Naučil jsem se,“ říká apoštol, „být spokojený s tím, co mám.“

Velmi mnoho lidí z mého současné-ho shromáždění patří k těm, kdo těžce pracují a které snad lze bez jakýchkoliv nevlídných postranních úvah zařadit na tento seznam chudých. Mají sotva dost, a někdy se dokonce ocitají v úz-kých. Nyní si uvědomte, milí přátelé, vy, kteří jste chudí, že na světě jsou dva druhy chudých lidí. Jsou chudí Páně a jsou chudí ďábla. Pokud jde o ďáblo-vy chudé, ti se stávají chudáky vlastní zahálkou, vlastní neřestí, vlastní roz-mařilostí. Nemám jim dnes večer co říct. Je tu ještě jedna skupina – chudí Páně. Ti jsou chudí uprostřed zkouš-ky prozřetelnosti, chudí, ale pracovití. Snaží se o poctivé živobytí, ale přesto

ČÍSLO 165 | 15

jsou dílem nevyzpytatelné prozřetel-nosti nadále počítáni mezi chudé a po-třebné. Omluvte mě, bratři a sestry, že vás nabádám, abyste byli spokojeni, a přesto, proč bych se měl omlouvat, když je to součástí mého úřadu, abych vás povzbuzoval ke všemu, co je čisté, hodné lásky a co má dobrou pověst? Prosím vás, abyste ve své skromné sféře pěstovali spokojenost. Nebuďte nečin-ní. Snažte se, pokud můžete, vynika-jícími schopnostmi, stálou vytrvalostí a střídmou šetrností zlepšit své posta-vení. Nebuďte tak rozmařilí, abyste žili nedbale a bezstarostně, neboť ten, kdo s pečlivou promyšleností nezajišťuje svou domácnost, je horší než pohan a celník. Avšak zároveň buďte spokoje-ní a tam, kde vás Bůh postavil, se snažte toto postavení zdobit, buďte mu vděč-ní a žehnejte jeho jménu. Mám uvést několik důvodů, proč tak činit?

Pamatujte, že jste-li na tomto světě chudí, byl na tom stejně i váš Pán. Křes-ťan je věřící člověk, který má společen-ství s Kristem. Avšak chudý křesťan má ve své chudobě otevřenou zvláštní žílu společenství s Kristem. Váš Mistr nosil venkovskou halenu a mluvil venkov-ským nářečím. Jeho společníky byli pra-cující rybáři. Nebyl tím, kdo se oblékal do purpuru a jemného plátna a denně se přepychově stravoval. Věděl, co je to mít hlad a žízeň. Byl dokonce chudší než vy, neboť neměl, kde by hlavu slo-žil. Nechte se tím utěšit. Proč by měl učedník převyšovat svého Mistra nebo služebník svého Pána? Ve své chudobě jsi schopen ještě bližšího společenství

s Kristem. Můžeš říct: „Byl Kristus chu-dý? Nyní s ním mohu v jeho chudobě soucítit. Byl unavený, a proto zůstal se-dět u studny? I já jsem unavený a mo-hu mít s Kristem společenství v potu, který si stíral z čela.“ Někteří z vašich bratrů nemohou jít tak daleko jako vy. Bylo by od nich špatné, kdyby se o to pokoušeli, protože dobrovolná chudo-ba je dobrovolná špatnost. Vás však do chudoby postavil Bůh, máte možnost chodit s Kristem tam, kde jiní nemo-hou. Můžeš s ním projít všemi hlubina-mi starostí a běd a následovat ho téměř až do pustiny pokušení, když se ocit-neš v tísni a těžkostech kvůli nedostat-ku chleba. To ať tě vždy povzbudí a po-těší a učiní tě šťastným ve tvé chudobě, protože tvůj Pán a Mistr s tebou dokáže soucítit a také ti pomoci.

Dovolte mi, abych vám znovu při-pomněl, že byste měli být spokojeni, protože jinak byste popírali své vlast-ní modlitby. Ráno poklekáte a říká-te: „Buď vůle tvá!“ Když pak vstane-te a chcete prosadit svou vlastní vůli a bouříte se proti ustanovení svého ne-beského Otce, nečiníte tak ze sebe po-krytce? Jazyk tvé modlitby je v rozporu s pocity tvého srdce. Ať ti vždy stačí, když si uvědomíš, že jsi tam, kam tě Bůh postavil. Neslyšel jsi příběh o hr-dinném chlapci na palubě hořící lodi? Když mu otec řekl, aby se postavil do určité části lodi, nechtěl se pohnout, dokud otec svůj příkaz neodvolal. Stál na místě, i když loď hořela. Ačkoli byl varován před nebezpečím, zůstal tam stát. Loď vyletěla do povětří a on ve své

16 | ZÁPAS O DUŠI

věrnosti zahynul. Má snad být dítě věr-nější pozemskému rodiči než my své-mu Otci v nebesích? On vše nařídil pro naše dobro. Může snad na nás zapo-menout? Věřme, že cokoli určí, je nej-lepší. Volme raději jeho vůli než svou vlastní. Kdyby existovala jen dvě místa, místo chudoby a místo bohatství a cti, a já bych si mohl vybrat, bylo by mou výsadou říct: „Ne jak já chci, ale jak ty chceš.“

Nabízí se další úvaha. Jsi-li chudý, měl bys být se svým postavením spoko-jen, protože, to si piš, je pro tebe nej-vhodnější. Tvůj úděl ti přisoudila ne-omylná moudrost. Kdybys byl bohatý, neměl bys tolik milosti jako nyní. Bůh možná věděl, že kdyby tě neučinil chu-dým, vůbec by tě nedostal do nebe, a proto tě nechal tam, kde jsi, aby tě tam mohl dovést. Předpokládejme, že po řece pluje loď o velké tonáži. V jed-né části řeky je mělčina. Někdo by se mohl zeptat: „Proč vede kapitán svou loď hlubokou částí koryta?“ Odpověď by zněla: „Protože by ji vůbec nedostal do přístavu, kdybych ji neřídil tímto směrem.“ Stejně tak by se mohlo stát, že byste zůstali na mělčině a ztroskota-li, kdyby vás váš božský kapitán nevedl vždy tou nejhlubší částí vody a nenutil vás plout tam, kde proud teče největ-ší rychlostí. Některé rostliny odumíra-jí, jsou-li příliš vystaveny slunci. Může být, že jsi zasazen v nějaké chráněné části zahrady, kde nemáš tolik slunce, kolik by sis přál, ale byl jsi tam vysazen jako rostlina z jeho vlastní spravedlivé výsadby, abys mohl přinášet dokonalé

ovoce. Pamatuj si toto: Kdyby pro te-be byl jakýkoli jiný stav lepší než ten, ve kterém se nacházíš, Bůh by tě tam umístil. Postavil tě na nejvhodnější mís-to, a kdybys dostal po půlhodině mož-nost vybrat si vlastní úděl, nakonec by ses vrátil a řekl: „Pane, vyber za mě, protože já jsem si nevybral to nejlep-ší.“ Slyšeli jste možná starou Ezopovu bajku o lidech, kteří si stěžovali Jupite-rovi na svá břemena, a bůh jim v hně-vu přikázal, aby se každý zbavil svého břemene a vzal si to, které by se mu za-mlouvalo nejvíc. To všichni učinili. Je-den muž měl chromou nohu a myslel si, že by se mu lépe dařilo, kdyby měl slepé oko. Muž, který měl slepé oko, si myslel, že by mu bylo lépe, kdyby musel snášet chudobu, a ne slepotu, zatímco muž, který byl chudý, si my-slel, že chudoba je nejhorší z nemo-cí. Nevadilo mu tedy vzít na sebe ne-moc bohatého muže, jen když mohl mít jeho bohatství. A tak všichni prošli změnou. Ale bajka vypráví, že za ho-dinu byli všichni zase zpátky a prosili o navrácení svého původního břeme-ne, protože zjistili, že je mnohem leh-čí než to, které si sami vybrali. Totéž byste shledali i vy. Buďte tedy spoko-jeni. Lepší úděl nemůžete mít. Vezmě-te svůj kříž. Nemůžete procházet lepší zkouškou, než jakou už procházíte. Je pro vás tou nejlepší, nejlépe vás prose-je, nejvíce vám prospěje a ukáže se jako nejúčinnější prostředek k tomu, abyste se stali dokonalými v každém dobrém

slově a skutku k Boží slávě.

A jistě, moji drazí bratři, kdybych

ČÍSLO 165 | 17

měl dodat ještě jeden argument, proč byste měli být spokojeni, byl by to ten-to: Ať už je vaše trápení jakékoliv, není na dlouho. Možná nemáte žádný ma-jetek na zemi, ale máte velký majetek v nebi a možná bude tento majetek v nebi o to větší, že jste museli snášet chudobu zde dole. Možná máte sot-va střechu nad hlavou, ale v nebi máte sídlo, dům, který nebyl vytvořen ru-kama. Vaše hlava může často ležet bez polštáře, ale jednoho dne bude nosit korunu. Možná máte na rukou puchýře od namáhavé práce, ale jednoho dne budou rozechvívat struny zlatých harf. Možná často večeříte jen hrách a krou-py, ale tam budete jíst chléb v Božím království a zasednete ke svatební veče-ři Beránkově.

„Cesta může být drsná, ale nemůže být dlouhá, a tak ji uhladíme nadějí a rozveselíme písní.“

Ještě chvíli a bolestný konflikt skon-čí. Odvahu, souputníci, odvahu. Vítě-ze čeká zářivé roucho. Odvahu, bratře, odvahu, možná zbohatneš dříve, než se zdá. Snad už je jen krok mezi tebou a tvým dědictvím. Možná se vrátíš do-mů, možná se budeš třást v chladném březnovém větru, ale ještě před sví-táním můžeš být v lůně svého Mistra. Smiř se tedy se svým údělem, smiř se s ním. Dítě krále, které má za hvězdami bohatství, ať nereptá jako ostatní. Nejsi přece tak chudý, jako jsou ti, kdo ne-mají naději. I když se může zdát, že jsi chudý, jsi bohatý. Nedovol, aby tě tvoji chudí sousedé viděli sklíčeného. Ať na tobě vidí onen svatý klid, onu sladkou

odevzdanost, onu milostivou poddaj-nost, která činí chudáka slavnějším než toho, kdo nosí korunu, a pozvedá sy-na země z jeho venkovského příbytku a staví ho do nebeského království me-zi knížata královské krve. Buďte šťast-ní, bratři, buďte spokojení. Bůh chce, abyste se naučili být spokojeni s tím, co máte.

A nyní jen jedno nebo dvě slova k TRPÍCÍM. Všichni lidé se rodí k zá-rmutku, ale někteří se rodí k jeho dvoj-násobné porci. Jako mezi stromy, tak i mezi lidmi jsou různé druhy. Zdá se, že cypřiš byl stvořen zvlášť k tomu, aby stál u hlavy hrobu a plakal, a také ně-kteří muži a ženy jako by byli stvořeni záměrně k tomu, aby plakali. Jsou to Je-remijášové naší generace. Často nejsou ani hodinu bez bolesti. Jejich ubohá unavená těla se vlečou bídným živo-tem, nemocná snad už od narození. Tr-pí nějakým smutným neduhem, který jim nedovolí poznat veselí a skotače-ní mládí. Dospívají do smutku a kaž-dý rok utrpení jim zaráží radlici hlou-běji do čela a oni mají sklon – a kdo jim to může mít za zlé? – reptat. Říkají: „Proč jsem nemocný? Nemohu se tě-šit z radostí života jako ostatní, proč to tak je?“ „Ach!“ vzdychne ubohá se-stra. „Trápí mne souchotiny, z té podlé nemoci jsem celá sešlá. Jdu do Božího domu a sotva popadám dech. Sedím zde vyčerpaná horkem, jak je tu pře-plněno, a pak jdu domů, kde mě čekákaždodenní práce, která je pro mě pří-liš těžká. Na lůžku nedocházím odpo-činku a v noci mě děsí vidiny a zlé sny

18 | ZÁPAS O DUŠI

– proč tomu tak je?“ Říkám, že jestliže tito bratři a sestry truchlí, nemůžeme jim to mít za zlé, protože když jsme ne-mocní, špatně to snášíme a reptáme víc než oni. Obdivuji trpělivost, protože cítím, že jí sám nejsem schopen. Když vidím člověka, který trpí a trpí statečně, často se v jeho přítomnosti cítím ma-lý. Divím se, ano, obdivuji a miluji to-ho člověka, který dokáže snášet bolest a málo o ní mluví. Když my, od přírody zdraví a silní, trpíme, těžko to snášíme. Caesar se svíjel jako nemocná dívka a stejně tak někteří z těch nejsilnějších, když byli sraženi na kolena, zatímco ti, kdo neustále snášejí utrpení, je snášejí jako hrdinové. Jsou to mučedníci bo-lesti, a přesto nevydají ani hlásku. Tře-ba dobrý Jan Kalvín. Po celý svůj život ho trápily nemoci, hned několik. Jeho vizáž v mládí, jak lze soudit z různých portrétů, vykazovala známky zchátra-losti, a ačkoli žil dlouho, zdálo se, ja-ko by měl už zítra zemřít. Je známo, že v nejhlubší agónii, kdy trpěl silnými bolestmi páteře a akutními projevy své nemoci, jediný výkřik, který kdy vydal, byl: „Domine usquequo? Jak dlouho, Pane? Jak dlouho, Pane?“ Nikdy neu-žil silnější výraz. Ale my se vzpínáme proti bodcům, reptáme a stěžujeme si. Bratři a sestry, napomínám vás, abyste byli spokojení. Vaše bolesti jsou ostré, avšak „jeho ran je méně než vašich zlo-činů a jsou lehčí než vaše viny“. Kris-tus vás vysvobodil z pekelných boles-tí. Proč by si měl živý člověk stěžovat? Dokud jsi mimo peklo, můžeš ke svým nářkům mísit vděčnost.

Kromě toho pamatuj, že všechna ta-to utrpení jsou menší než jeho utrpe-ní. „To jste nemohli jedinou hodinu bdít se mnou?“ On visí na dřevě s bí-dou celého světa ve svých útrobách, a ty nemůžeš snést tyto menší rány, kte-ré na tebe dopadají? Pamatuj, že všech-na tato kárání slouží k tvému dobru. Všechny tě připravují. Každý úder Ot-covy hole tě přibližuje k dokonalosti. Plamen ti neubližuje, jen tě pročišťu-je a odstraňuje tvou nečistotu. Také by ses neměl bouřit kvůli požehnáním, která ti tvá bolest a nemoc již přinesly. „Dokud jsem se nepokořil, bloudíval jsem, nyní dodržuji, co jsi řekl.“ Skrze svou nemoc jsi uviděl více z nebe, než bys kdy uviděl jako zdravý. Když jsme zdraví, jsme jako lidé v hliněné chý-ši – nevidíme mnoho světla. Ale když přijde nemoc, otřese chýší, bláto po-praská a proutí ve stěně se rozechvěje. Objeví se jedna nebo dvě trhliny a za-čne prosvítat nebeské světlo. Nemocní vidí mnohem více slávy než zdraví lidé. Naše tvrdé srdce, když jej nic neruší, hrubne. Když jsou všechny struny naší harfy povolené, vydávají lepší hudbu, než když jsou dobře napjaté. Existují nebeské tóny, které k nám nedolehnou jinak, než když jsme zavřeni v potem-nělé komůrce. Hrozny musí být vyli-sovány, než se může začít zpracovávat víno. Průchod pecí je nutný k tomu, abychom byli na světě k něčemu uži-teční. Stali by se z nás ti největší ubo-žáci, kdybychom občas neonemocněli. Možná, že vy, kdo jste často zkoušeni a často trpíte, byste na Kristově vinici

ČÍSLO 165 | 19

neměli skoro žádnou cenu, kdyby ne-bylo této zkoušky vaší víry. Jste z kva-litního železa, ale kdybyste nebyli dob-ře nabroušeni, nebyli byste nástrojem vhodným k Mistrovu použití a nakonec byste zrezivěli. Kdyby tě vždy uchránil utrpení, často by ti chyběly ony sladké likéry, které Lékař duší podává svým umdlévajícím pacientům.

Buďte tedy spokojení. Mám však pocit, že nemám právo něco takové-ho říkat, protože sám nejsem nemoc-ný. Když jsem před vás kdysi vystoupil z utrpení bledý, hubený, slabý a chura-vý, vzpomínám si, že jsem vás oslovil textem, který přinesl požehnání něko-mu daleko v Americe: „I když snad má-te ještě nakrátko projít zármutkem roz-manitých zkoušek.“ Myslím, že jsem vám tehdy mohl zcela oprávněně říci: „Buďte spokojeni s tím, co máte.“ Ale teď, když sám netrpím, mám pocit, že to nemohu vyslovit s takovou smělos-tí jako tehdy. A přesto, bratři a sestry, snažte se, pokud můžete, napodobit milovaného apoštola Pavla. „Naučil jsem se být spokojený s tím, co mám.“

Než vás propustím, ještě jedna věta. Vy, kdo nemilujete Krista, uvědomte si, že jste nejubožejší lidé na světě. Ač-koli se možná považujete za šťastlivce, nikdo z nás by si nevyměnil místo s tím nejlepším z vás. I kdybychom byli vel-mi nemocní, velmi chudí a na pokra-ji hrobu a vy byste do toho vstoupili a řekli nám: „Pojď, vyměním si to s te-bou. Budeš mít mé zlato a stříbro, mé bohatství a mé zdraví,“ neexistuje jedi-ný živý křesťan, který by si s vámi místo

vyměnil. Nezdržovali bychom se něja-kým přemýšlením, hned bychom vám dali odpověď: „Ne, jděte si svou cestou a těšte se z toho, co máte, ale všechny vaše poklady jsou pomíjivé, brzy nebu-dou. My si ponecháme své utrpení a vy si ponechte své blyštivé hračky.“ Sva-tí nezažijí jiné peklo než to, čím pro-cházejí zde na zemi, a hříšníci nezažijí jiné nebe než to, co mají zde v tomto ubohém lopotném světě. My máme své utrpení zde a svou slávu potom, vy mů-žete mít svou slávu zde, ale utrpení bu-dete mít na věky věků. Bůh vám dej no-vé srdce a správné smýšlení, živou víru v živého Ježíše a pak bych vám řekl to, co jsem řekl ostatním: Buďte spokojeni s tím, co máte.

UCTÍVAT JAKO PURITÁN

Dr. Joel Beekea Tim Challies

Položil jsem Dr. Beekemu několik otázek ohledně puritánů a jejich způ-sobu uctívání.

T. Ch.: Když slyším lidi hovořit o puritánech, vypadá to, že byli vůči svým dětem tvrdí a nutili je vydržet ne-konečné hodiny rodinného uctívání. Je to pravda?

J. B.: Pro většinu lidí sedmnáctého století nebylo možné trávit dlouhé ho-

20 | ZÁPAS O DUŠI

diny při rodinném uctívání. V puritán-ské Nové Anglii mnozí lidé farmařili, museli těžce pracovat, aby si opatřili jídlo. Také děti měly hodně co dělat ve škole, pomáhaly v domácnosti a pra-covaly s rodiči, aby se naučily zastá-vat své budoucí povolání. Puritáni si také uměli udělat čas na odpočinek. Rádi lovili, rybařili, závodili ve střelbě a v zápase – dva z puritánských kaza-telů Nové Anglie byli známí amatérští zápasníci. Měli rádi hudbu, hráli na ky-tary, trubky, housle, bubny a další ná-stroje. Bylo mnoho co dělat. Rodinné uctívání byla jedna část – i když ta nej-důležitější – náročného každodenního programu.

Puritáni se soustředili na stručné vy-učování a niterné modlitby. Samuel Lee napsal, že bychom se při každém rodinném vyučování měli vyvarovat, abychom děti nudili přílišným mluve-ním. Dlouhé uctívání přetíží jejich ma-ličké mysli. Nejlepší je udržet pozor-nost dětí přirovnáváním duchovních skutečností ke květinám, řekám a obil-ným polím, zpívajícím ptákům, slunci, duze atd.

T. Ch.: Puritáni považovali rodin-né uctívání za povinnost. Kontrolovali puritánští kazatelé, jestli otcové vyko-návají svou povinnost? Jak pomáhali rodinám, aby to dělaly správně?

J. B.: Puritáni brali tuto povinnost velmi vážně. Například v roce 1647 Ge-neral Assembly of the Church of Scot-land (Valné shromáždění Skotské círk-ve) přijalo Westminsterské vyznání víry. Tři dny předtím přijali Directory

for Family Worship (Pravidla rodinné-ho uctívání) a požadovali, aby vedoucí starší a kazatelé káznili hlavy domác-ností, které zanedbávaly rodinné uctí-vání. V jiné větvi puritánství se v roce 1677 kongregační církve v Dorcheste-ru, Massachusetts, smluvily, že budou „udržovat rodinné uctívání“ ve svých rodinách a přitom „vzdělávat, vyučovat a poskytovat znalosti svým dětem a do-mácnostem, aby se držely cest Páně“.

Puritánští kazatelé pomáhali rodi-nám za prvé kázáním na toto téma, za druhé psaním knih o rodinném uctí-vání a náboženských knih užitečných pro rodinné uctívání, za třetí psali jed-noduché katechismy nebo doporučo-vali oficiální katechismus a za čtvrté navštěvovali každou rodinu ze sboru a vyučovali děti katechismus. Rodiče často zvali kazatele na jídlo, aby pak ta-ké vedl rodinnou bohoslužbu. Návště-vy kazatele pomáhaly rodičům držet se své zodpovědnosti, protože se hned ukázalo, jaká je úroveň znalostí jejich dětí, a zároveň se přitom dozvídali, jak by mělo rodinné uctívání vypadat.

T. Ch.: Vím, že je těžké popsat, co bylo běžné, ale možná byste nám mo-hl povědět, jak asi vypadala rodinná bohoslužba v běžné puritánské rodi-ně. Jak dlouhou dobu trávili při ro-dinné bohoslužbě a co všechno dělali?

J. B.: Puritáni se neradi drželi přes-ných pravidel pro uctívání jakéhokoli druhu, ale drželi se jistých zásad. Po-vzbuzovali křesťanské rodiče, aby kaž-dodenně (1) četli s rodinou Písmo, (2) vedli děti k porozumění katechismu

ČÍSLO 165 | 21

a učení se ho zpaměti, (3) pro poučení diskutovali o biblických pravdách, tak-že každý člen rodiny mohl klást otázky a podělit se o své myšlenky, (4) modlili se společně, což zahrnovalo vyznávání Boha jako Pána a zaopatřovatele jejich rodiny, vyznávání hříchů, vděčnost za požehnání, předkládání proseb za po-třeby a těžkosti rodiny a přimlouvání za přátele a národ a (5) zpívali žalmy Pánu Bohu.

Je těžké, ne-li nemožné, smysluplně určit, jak dlouho trvala rodinná boho-služba v puritánské rodině. Bezpochy-by se to u různých rodin lišilo přede-vším v závislosti na věku dětí. Osobně doporučuji pět až deset minut ráno a patnáct až dvacet minut večer.

T. Ch.: Říkáte: „Musíme být ostraži-tí a nesmíme dovolit, aby se do našich domovů vetřely špatné vlivy.“ Jaké špatné vlivy do našich domovů vpouš-tíme, které by puritáni odmítli?

J. B.: Puritáni by se pravděpodob-ně více zajímali o obsah než o mediál-ní technologii. Dnešní typický domov má dveře doširoka otevřené pro vetřel-ce různého druhu, kteří přicházejí, aby ukradli a zničili poklady duše. Křesťa-né musí uplatňovat veliké rozpoznání, aby střežili své domovy proti:

(1) Bezzákonnosti. Jedno nedávno natočené video vydělalo na prodejích miliardu dolarů ve třech dnech od vy-dání. Zjevně získalo širokou popula-ritu. Problém je, že hra se zaobírá krá-dežemi! Také např. kolik populárních písní propaguje smilstvo a cizoložství? Porušování Božího zákona je velice

závažná věc. Považujete za zábavu vě-ci, které Pán Bůh nenávidí?

(2) Světskost. Může jít o otevřené odmítnutí Boha, extrémně nemorální život nebo do očí bijící soulad s po-pulární kulturou. Může ale jít o něco mnohem jemnějšího. Světskost je ja-kákoli láska, která není vedená láskou k Bohu. Patří sem touha těšit více lidi než Boha, snaha o dosažení fyzického blahobytu na úkor blahobytu duchov-ního, stavění dočasných cílů nad věč-nou slávu, život zacílený na pokroky vpřed, ne vzhůru nebo chození v pý-še, ne v pokoře. Zkrátka je to porušená lidská přirozenost bez Boha. Někteří lidé tohoto světa jsou vedeni tím, co puritáni nazývali „světská trojice“: tou-ha po požitcích, zisku a pozici. Puritáni by řekli, že o každé činnosti bychom si měli položit následující otázku: Pomá-há mé rodině více milovat Krista, více nenávidět hřích a více usilovat o choze-ní po Králově cestě svatosti?

(3) Lehkost. Život má hezké chvíle, kdy všichni propukáme v smích, ale lehkost (nebo lehkomyslnost) použí-vá humor a zábavu, aby vypudila těžké skutečnosti z naší mysli. Žijeme v kul-tuře, která se snaží obrátit život v zá-bavní park. Tragédie tkví v tom, že nás odvrací od vše zaplavující radosti, kte-rou Pán Bůh dává skrze pokojné rozva-žování nad pravdou evangelia. Vedete členy své rodiny, aby naplňovali svou mysl rozptýlením nebo nadějí v Kristu?

Puritáni by se dnešních křesťanů ze-

ptali – ne kvůli zákonictví, ale proto-že by žárlivě střežili pohodu duší lidí

22 | ZÁPAS O DUŠI

v naší rodině: Co do našich domovů přinášíme skrze hudbu, kterou poslou-cháme, vtipy a příběhy, které vypráví-me, knihy a časopisy, které čteme, ob-razy, které si věšíme na zeď, nebo co přijímáme z televizní obrazovky a hry nebo sporty, které hrajeme nebo sledu-jeme? Přečtěte si Filipským 4,8 a udě-lejte si vlastní inventuru:

Konečně, bratří, přemýšlejte o všem, co je pravdivé, čestné, spravedlivé, čisté, cokoli je hodné lásky, co má dobrou pověst, co se pova-žuje za ctnost a co sklízí pochvalu.

z www.challies.com

BIBLICKÁ TEOLO-GIE A SPOLEČNÉ UCTÍVÁNÍ

Bobby Jamieson

Co přesně děláme, když se shromaž-ďujeme v církvích k bohoslužbám? A jak víme, co máme při těchto pravi-delných setkáních každý týden dělat?

Když evangelikální křesťané hledají vedení v uvedených otázkách, přiroze-ně se obrací k Písmu. Do kterých částí Písma se však máme dívat? Ve Starém zákoně najdeme mnoho textů o uctí-vání – o modlitbě, obětech, zpívání a hudebních nástrojích a o mnoha dal-ších věcech. Lze však všechen uvede-

ný materiál aplikovat na novozákonní

shromáždění věřících?

Abychom mohli odpovědět na vzne-senou otázku, budeme potřebovat bib-lickou teologii uctívání. Biblická teo-logie je disciplína, která nám pomáhá sledovat jak jednotu, tak rozmanitost, jak plynulost, tak nespojitost v rozsáh-lém příběhu Písma.

V tomto článku hodlám načrtnout, možná až příliš stručně, biblickou teo-logii společného uctívání: 1. společné uctívání ve Starém zákoně, 2. naplnění v Kristu, 3. společné uctívání v Novém zákoně, 4. čtení celé Bible při společ-ném uctívání.

1. Společné uctívání ve Starém zákoně

Od doby, kdy byli lidé po pádu v Genesis 3 vypovězeni z Boží přítom-nosti, pracoval Pán Bůh na tom, aby je přitáhl zpátky k sobě. Takže když Izra-el trpěl v zajetí v Egyptě, nezachránil je Pán Bůh, jen aby získali svobodu od útlaku, ale aby ho uctívali v jeho přítomnosti (Ex 3,12.17). Bůh vyvedl svůj lid z Egypta a přivedl je na místo svého přebývání (Ex 15,13.17).

Kde se nachází ono místo? Za prvé je to svatostánek, propracovaný stan, ve kterém kněží přinášeli oběti za hří-chy a nečistotu lidu. V Exodu 29,44–46 čteme:

Posvětím stan setkávání a oltář; také Áro-na a jeho syny posvětím, aby mi sloužili ja-ko kněží. Budu přebývat uprostřed Izraelců a budu jejich Bohem. Poznají, že já jsem Hos-podin, jejich Bůh, že já jsem je vyvedl z egypt-ské země, abych přebýval uprostřed nich. Já jsem Hospodin, jejich Bůh.

ČÍSLO 165 | 23

Cílem exodu bylo, aby Bůh přebý-val uprostřed svého lidu, a on to činí prostřednictvím svatého místa (svato-stánku) a lidí (kněží), které pro tento účel ustanovil.

Když Hospodin vyvedl Izrael z Egypta, přijal jej za svůj lid. A aby potvrdil svůj nový vztah k Izraeli, uza-vřel s nimi smlouvu, která se často na-zývá „mojžíšovská smlouva“. V Exodu 19 připomíná Hospodin lidem, co pro ně udělal, když je vykoupil z Egypta, a následně jim slibuje, že když budou dodržovat podmínky smlouvy, sta-nou se jeho zvláštním vlastnictvím (Ex 19,1–6).

Svou smlouvu s lidmi potvrdil Hos-podin v Exodu 24, přičemž všechny zákony v Exodu, Levitiku, Numeri a Deuteronomiu upřesňují podmínky této smlouvy. Všechny v nich uvede-né detaily upřesňují, jak mají Boží li-dé žít s Bohem a mezi sebou navzájem v rámci této konkrétní smlouvy, kte-rou s nimi Pán Bůh uzavřel.

Do podrobností popsané oběti a způsoby očišťování uvedené v Le-vitiku jsou vlastně prostředky nutné pro obnovení porušeného smluvního vztahu.

Všem Izraelcům bylo přikázáno, aby se několikrát do roka shromáždili před

Hospodinem u svatostánku ke slav-nosti hodu beránka, ke slavnosti stán-ků atd. (Lv 23). Kromě popsaných slavností měly být kněžími obětovány pravidelné oběti. Jednotliví Izraelité přicházeli ke stánku (později do chrá-mu), jen když potřebovali obětovat za

konkrétní hřích nebo nečistotu.

Jinými slovy bylo pro společné uctí-vání Izraele určeno několik zvláštních příležitostí několikrát do roka. Uctí-vání, rozumějme výhradní oddanost Hospodinu, byli Izraelci povoláni praktikovat nepřetržitě (Dt 6,13–15). Ale ve smyslu důvěrného přístupu do Boží přítomnosti bylo uctívání omeze-no na určené lidi, místa a doby. Bůh přebýval uprostřed svého lidu, ano, ale jeho přítomnost byla omezena na svatostánek a byla střežena kněžími.

2. Naplnění v Kristu

Bodem obratu v příběhu Písma je vtělení Boha Syna, našeho Pána Ježí-še Krista. V něm jsou naplněna všech-na Boží zaslíbení (2K 1,20). Všechny starozákonní předobrazy – příkazy týkající se kněžství, chrámu a krále, události exodu, exilu a návratu – na-cházejí naplnění v něm. Abychom te-dy porozuměli teologii uctívání celé Bible, musíme pochopit, jak Ježíš na-plňuje a proměňuje uctívání zakotve-né v mojžíšovské smlouvě.

Svatostánek a později chrám byl mís-tem, kde Bůh zjevoval svou přítom-nost uprostřed svého lidu. Ježíš napl-ňuje, a proto nahrazuje starozákonní ustanovení. Jan nám říká, že Slovo se stalo tělem a – doslova – svatostán-kem mezi námi (J 2,20). Ježíš slíbil: „Zbořte tento chrám a ve třech dnech jej postavím.“ Jinými slovy Ježíšovo tělo je nyní tím chrámem, místem, kde se Bůh setkává se svým lidem, zje-vuje svou přítomnost a jedná s jejich

24 | ZÁPAS O DUŠI

hříchem (J 2,21–22). Proto může Je-žíš tvrdit, že přichází hodina, kdy ti, kdo Boha opravdově ctí, nebudou ho již muset uctívat v Jeruzalémě, ale bu-dou ho uctívat v Duchu a v pravdě (J 4,21–24).

Ježíš naplňuje a nahrazuje pozemský jeruzalémský chrám. On je nyní oním „místem“, kde opravdoví uctívači ctí Boha.

Ježíš naplňuje a nahrazuje celý obět-ní systém spojený s mojžíšovskou smlouvou a jejím svatostánkem a poz-ději chrámem. V listu Židům čteme, že na rozdíl od kněží, kteří přinášeli každodenní oběti, usmířil Ježíš hříchy lidí „jednou provždy, když obětoval sebe sama“ (Žd 7,27). Jediná Ježíšova oběť neočišťuje pouze tělo, jak to čini-ly starozákonní oběti, ale očišťuje naše svědomí a zcela nás vnitřně obnovuje (Žd 9,13–14). Protože Ježíš jedinou obětí přivedl své lidi k dokonalosti, už není třeba obětovat býky a kozly (Žd 10,1–4.10.11–18).

Ježíš naplňuje a nahrazuje oběti ustanovené v Levitiku. Jeho krev zajiš-ťuje naše vykoupení (Žd 9,12).

A podobně bych mohl pokračovat dál. Důležité je, že Ježíšovo spasitelné dílo zahajuje radikální posun ve vztahu mezi Bohem a lidmi. Nová smlouva, kterou uvádí Ježíš, činí starou smlou-vu – uzavřenou Bohem skrze Mojžíše na Sínaji – zastaralou (Žd 8,6–7.13). Boží lidé mají odpuštěné hříchy skr-ze víru v Ježíšovu oběť. Dále Boží lidé zakoušejí jeho milostivou přítomnost skrze víru v Krista a přebývání Ducha.

Navíc mají všichni Boží lidé, nejen ma-lý počet kněží, důvěrný přístup k Bo-hu (Žd 4,16; 10,19–22).

3. Společné uctívání v Novém zákoně

Jaký to má význam pro společné uctívání v novozákonní době? První věc, které si musíme všimnout, je, že starozákonní termíny (slova, výrazy) pro uctívání jsou nyní vztaženy k ce-lému životu věřících. V Římanům 12,1 Pavel píše:

Vybízím vás, bratří, pro Boží milosrdenství, abyste sami sebe přinášeli jako živou, sva-tou, Bohu milou oběť; to ať je vaše pravá bohoslužba.

Nepřinášíme oběti zvířecí, přináší-me však sami sebe. Celý život křesťana je skutkem obětavé služby Bohu.

Nebo uvažujme nad Židům 13,15:

Přinášejme tedy skrze Ježíše stále oběť chvá-ly Bohu; naše rty nechť vyznávají jeho jméno.

Chvála je naší obětí a my ji přináší-me bez ustání, nejen v průběhu jed-né hodiny v neděli. K ovoci rtů, kte-ré vyznávají Boží jméno, náleží nejen písně chvály, ale ještě mnohem víc: smělé zvěstování evangelia na veřej-nosti, zvěstování pravdy a lásky dalším lidem, přinášení každého slova, které vyjde z našich úst, pod Ježíšovu vládu.

To znamená, že „uctívání“ není ně-čím, co děláme hlavně v neděli ve sbo-ru. Naopak uctívání by mělo zaplavit celý náš život. Pro křesťana není uctí-vání omezeno na posvátná místa a ur-čené časy – vždyť jsme skrze víru spo-jeni s Kristem, který je Boží chrám,

ČÍSLO 165 | 25

a v našem nitru přebývá Duch svatý, který z nás, jak z jednotlivců, tak z cel-ku, činí Boží chrám (1K 3,16–17; 6,19; Ef 2,22).

Co tedy charakterizuje společné uctívání v Novém zákoně? Čtení a vy-učování Písma (1Tm 4,13), zpěv žal-mů, chvalozpěvů a duchovních pís-ní (Ef 5,19; Ko 3,16), modlitby (1Tm 2,1–2.8), slavení večeře Páně a křtu (1K 11,17–34; Mt 28,19), vzájemné povzbuzování v lásce a dobrých skut-cích (Žd 10,24–25).

Jednou z nejpozoruhodnějších cha-rakteristik společného uctívání v No-vém zákoně je neustálý důraz na bu-dování celého těla. Pavel píše:

Nechť ve vás přebývá slovo Kristovo v ce-lém svém bohatství: se vší moudrostí se navzá-jem učte a napomínejte a s vděčností v srdci oslavujte Boha žalmy, chválami a zpěvem, jak vám dává Duch. (Ko 3,16)

Vyučujeme a napomínáme se vzá-jemně, když zpíváme Pánu. Když chválíme Boha, budujeme se navzá-jem. Pavel jde tak daleko, až tvrdí, že ve společném shromáždění by se mělo všechno dělat s ohledem na budování Kristova těla (1K 14,26).

Každotýdenní shromáždění není je-dinečné tím, že jde o čas uctívání, ale že je to čas, kdy se vzájemně buduje-me během společného uctívání Pána Boha.

Protože Kristus přinesl novou smlou-

vu, společné uctívání v novozákonní době má zcela odlišnou strukturu než společné uctívání pod starou smlou-vou. Místo několika příležitostí v roce

se společné uctívání odehrává každý týden. Místo setkání v jeruzalémském chrámu se věřící setkávají v místních sborech, ať už žijí kdekoli. Místo aby byla Boží přítomnost omezena na ve-lesvatyni a střežena kněžími, nyní pře-bývá Bůh ve všech svých lidech pro-střednictvím svého Ducha a Kristus je přítomen uprostřed svého lidu kdy-koli se lid sejde (Mt 18,20). Místo při-nášení komplikovaných obětí a darů se křesťané setkávají, aby naslouchali Slovu, kázali Slovo, modlili se Slovo, zpívali Slovo a rozpoznávali Slovo při svátostech. A to vše má za účel budo-vání těla v lásce, abychom všichni do-sáhli dospělosti v Kristu (Ef 4,11–16).

4. Porozumění celé Bibli pro účel společného uctívání

Jak tedy hledat v Písmu, co bychom měli dělat při společném uctívání?

Především považuji za důležité, abychom si uvědomili, že Písmo nás skutečně učí, co máme dělat při pra-videlných shromážděních církve. Pa-matujte, že ačkoli je celý náš život uctíváním, každotýdenní shromáždě-ní církve zaujímá zvláštní místo v ži-votě křesťana. Po všech křesťanech se požaduje, aby se scházeli ve sboru (Žd 10,24–25). Přítomnost ve shro-máždění není pro křesťana otázka vol-by. Znamená to, že se skutečně všech-no, co dělá církev při uctívání, stává pro její členy požadovaným jedná-ním. A Pavel vyzývá křesťany, aby ne-dovolili, aby jejich svědomí byla vnu-cována jakákoli lidmi vykonstruovaná

26 | ZÁPAS O DUŠI

pravidla nebo způsoby uctívání (Ko 2,16–23).

Domnívám se, že uvedená biblická pravidla lze zahrnout do „regulativní-ho principu“ uctívání uplatňovaného v historii. Znamená to, že církve mu-sí do svého společného uctívání zahr-nout jen ty úkony, které jsou výslovně předepsané v Písmu, ať už přímým pří-kazem, nebo normativním příkladem. Dělat cokoli dalšího znamená ohrožo-vání křesťanské svobody. Církve by te-dy měly hledat v Písmu, co říká o spo-lečném uctívání, a měly by dělat jen to, co nám Písmo říká.

Vyvstává ale otázka, co přesně po nás Písmo vyžaduje. Neboli jak po-známe, které biblické oddíly týkající se uctívání jsou normativní a závazné? V plnosti odpovědět na danou otázku by zabralo celou knihu, zde nabídnu jen nejstručnější náčrty.

Je třeba jistých dovedností, aby-chom si uměli utřídit biblické uče-ní o uctívání, protože Písmo pro nás nikde nezaznamenává např. celkový normativní „řád při bohoslužbě“, kte-rý bychom měli praktikovat. V Novém zákoně jsou však jisté příkazy, které se dost jasně týkají všech církví. Jeli-kož církvím v Efezu i Kolosech bylo přikázáno, aby zpívaly (Ef 5,18–19; Ko 3,16), a o korintské církvi čteme, že zpívá (1K 14,26), můžeme učinit závěr, že by všechny církve měly zpí-vat. Jelikož Pavel ve svém dopise na-psaném jako návod, jak se má církev chovat, přikázal Timoteovi, aby četl

a kázal Slovo, můžeme učinit závěr,

že čtení a kázání Písma je Boží vůle ne-jen pro jednu církev, ale pro každou z nich.

Na druhou stranu některé příkazy jako, „pozdravte jedni druhé svatým políbením“ (Ř 16,16), pravděpodob-ně vyjadřují obecné pravidlo (přiví-tejte jeden druhého s křesťanskou lás-kou), které možná nemusí být stejné v každé kultuře.

Dále mohou mít některé příka-zy vyplývající z jistého kontextu šir-ší uplatnění. Např. když Pavel vybízí korintské, aby první den týdne dali na stranu peníze. Příkaz platil pro kon-krétní sbírku pro svaté v Jeruzalémě, ale všem církvím je přikázáno finančně podporovat své učitele (Ga 6,6). Dá-vání tedy může mít své místo ve spo-lečném uctívání.

Zatím jsme pracovali jen s Novým zákonem. Ale co Starý zákon? Ten pře-ce obsahuje mnoho příkazů ohledně uctívání:

Chvalte ho zvukem polnice, chvalte ho har-fou a citarou, chvalte ho bubnem a tancem, chvalte ho strunami a flétnou, chvalte ho zvučnými cimbály, chvalte ho cimbály dunivý-mi! (Ž 150,3–5)

Znamená to, že abychom jednali biblicky, musí naše bohoslužba zahr-novat polnici, citaru a harfu, bubny, tanec, strunné nástroje, flétnu a cim-bály? Předpokládám, že ne.

Pamatujme, že Žalmy jsou vyjád-

řením uctívání pod mojžíšovskou smlouvou, na kterou někteří novozá-konní pisatelé odkazují jako na „sta-rou smlouvu“ (Žd 8,6–13). Když tedy

ČÍSLO 165 | 27

přišla nová smlouva, zaslíbená v Je-remjášovi 31,31, je stará smlouva zasta-ralá. Už nejsme pod Mojžíšovým zá-konem (Ř 7,1–6; Ga 3,23–26). Proto ani způsoby uctívání svázané s Moj-žíšovou dobou pro nás nejsou závaz-né. V chrámu sloužili kněží, z nichž se někteří specializovali na liturgickou hudbu (1Pa 9,33). Jsou to popravdě ti jediní, které vidíme hrát na nástroje popsané v Žalmu 150 (2Pa 5,12–13; 9,11). Žalm 150 tedy nedává šablonu pro křesťanské uctívání, naopak odvo-lává se na zvláštní formu uctívání pod starou smlouvou, spojenou s chrá-mem a levitikálním kněžstvím.

Nevyvolává to otázku, jaké hudeb-ní nástroje by mohly být vhodným doprovodem společného církevní-ho zpěvu. Znamená to však, že pro-sté odvolávání na starozákonní pří-klad bohoslužby nefunguje. Zrovna tak nemůže odvolávání na starozákon-ní příklad ustanovit zvířecí oběti. Na tomto místě se tradice mnoha křesťa-nů nedrží biblické teologie uctívání, protože se odvolává na různé staro-zákonní příklady, jako kdyby se jisté rysy levitikálního kněžství a chrámové bohoslužby přenášely do doby nové smlouvy.

Jistěže mnohé ze Starého záko-na ovlivňuje způsob našeho uctívá-ní. Žalmy nás učí, abychom uctívali s úctou a bázní, s potěšením a úžasem, s vděčností a radostí. Ale Starý zákon nepředepisuje ani jednotlivé prvky, ani formy uctívání církvím pod novou

smlouvou.

V tomto smyslu přináší Nový zákon nové uspořádání pro Boží novosmluv-ní lid, přesně tak jako Starý zákon po-skytoval uspořádání pro Boží lid žijící pod starou smlouvou. Bůh má jediný plán spasení a jeden lid, který spasí, ale vztah mezi Bohem a jeho lidem se po Kristově příchodu a ustanovení no-vé smlouvy radikálně změnil.

Proto potřebujeme využít všechny nástroje biblické teologie – srovnává-ní smluv, vyznačování spojitostí me-zi typy a antitypy, vyhledávání slibů a jejich naplnění, vymezování konti-nuit a diskontinuit – abychom dospěli k teologii společného uctívání. Jakož-to Kristovi novosmluvní lidé naplnění zaslíbeným Duchem svatým uctíváme v Duchu a v pravdě v souladu s pravi-dly, která ustanovil v Písmu sám Bůh.

z www.9marks.org

UŽITEČNÉ MOŽ-NOSTI VYUŽITÍ AI PRO KŘESŤANA

Marián Možucha

Důležité slovo na úvod

„Co může být na umělé inteligenci dobrého?” Tahle otázka mi připomíná situaci z Janova evangelia (J 1,46), kde se Natanael ptá: „Z Nazareta? Co od-

tamtud může vzejít dobrého?” A Filip

odpovídá: „Pojď a přesvědč se!”

28 | ZÁPAS O DUŠI

V názoru na AI se neřadím se ani me-zi optimisty, ani mezi pesimisty. Pova-žuji se spíš za „AI realistu”.

To znamená, že nejsem ochoten sle-pě přijímat všechno, co se o umělé in-teligenci říká, ale také ji apriorně ne-odsuzuji. Místo toho si věci ověřuji, což je postoj, ke kterému mě vede i Písmo:

Židé v Beroji byli přístupnější než v Tesalo-nice: přijali evangelium s velikou dychtivostí a každý den zkoumali v Písmu, zdali je to tak, jak zvěstuje Pavel. (Sk 17,11)

AI v duchovní oblasti – otázky k zamyšlení

Umělá inteligence přináší smíše-né ovoce – něco užitečného, ale také mnoho problematického. Může křes-ťan takové „ovoce“ vůbec přijmout? A jak vlastně rozlišit, co je duchovně zdravé a co už ne? Nabízí se několik dalších otázek, které si stojí za to polo-žit a v soukromí i zodpovědět:

Lze duchovně rozlišit působení AI? Může být umělá inteligence jen nástrojem nebo má vliv i na způsob, jakým vnímáme víru?

Kolik AI produktů je sku-tečně přínosných? A kolik z nich je spíše škodlivých nebo zavádějících?

Jak přistupovat ke křesťanům, kteří AI propagují jako užitečný nástroj – s dodatkem „pokud se dává pozor“? Znamená to, že ri-ziko je přijatelné?

Zůstane AI „dobrá“, pokud ji bu-deme „krmit“ pouze kvalitním,

biblicky založeným obsahem? Nebo se i tak skrývají rizika v jejím samotném fungování?

Na tyto a podobné otázky je důle-žité si odpovědět. Nejen kvůli zdra-vému úsudku, ale abychom jako křes-ťané nezůstali jen v rozpacích nebo naivní důvěře.

Je třeba si přiznat, že jasně a duchov-ně jednoznačně užitečné využití AI pro křesťanský život není časté. Přesto se na to pojďme podívat podrobněji a otevřeně – s rozvahou, ale i vírou, že nás Duch svatý může vést i v nových otázkách dnešní doby.

Studium Bible

V oblasti hledání biblických veršů nebo jejich srovnávání může být AI užitečným nástrojem – například ja-ko pokročilá (a inteligentní) konkor-dance. Díky přístupu k množství pře-kladů Písma, výkladům, komentářům a textům známých biblických učitelů a teologů dokáže AI pomoci najít ver-še i tehdy, když uživatel nezná přes-né znění v Bibli a pamatuje si jenom oblast. AI umí pracovat s významem a kontextem dotazu, což může být velmi praktické. Dokáže je také – s jis-tými omezeními – vyložit. Je však nut-ná opatrnost. AI se může mýlit – a to nejen v detailech. Občas odkáže na verše, které ve skutečnosti neexistují, nebo nesprávně interpretuje jejich bi-blický význam.

Je důležité si uvědomit, že AI ne-

ní teolog. Není schopna hlub-ších duchovních rozborů a občas

ČÍSLO 165 | 29

v odpovědích míchá pravdu s učením, které je z pohledu biblické víry zavá-dějící – například mormonské nebo jehovistické výklady. Někdy si dokon-ce informace zcela vymýšlí, přestože její odpovědi působí věrohodně.

Z toho důvodu platí zásadní dopo-ručení: vždy ověřujte. AI může být pomocníkem při hledání, ale ne au-toritou při výkladu. Studium Písma by mělo zůstat záležitostí vedenou Duchem svatým, zakotvenou v prav-dě Božího slova, ne pouze v rychlosti a přesvědčivosti algoritmu.

Překlad textu do srozumitelněj-ší formy

AI umí zjednodušit obtížné teolo-gické texty tak, aby byly srozumitelné pro současné čtenáře nebo je prezen-tuje, jako by je vykládal známý kaza-tel nebo učitel Bible – s využitím jeho slovní zásoby. Může také přetvořit sta-ré texty psané v historické češtině ne-bo slovenštině do moderního jazyka. Je však důležité si uvědomit, že takové převody nemusí vždy přesně odpoví-dat originálu.

AI je rovněž užitečná pro běžné pře-klady mezi jazyky – například z ang-ličtiny, němčiny a podobně. AI může dokonce přeložit texty tak, aby byly srozumitelné pro děti, nebo přetlu-močit biblická podobenství do kon-textu, který je blíže současným čtená-řům – například formou podobenství ze současnosti. Ale i tady je nutné

prověřovat.

AI jako nástroj komunikacev sboru

Umělá inteligence může pomoci při tvorbě obsahu (texty, grafika, videa) pro křesťany. Například dokáže vytvo-řit popisky k fotografiím z církevních akcí a graficky je upravit do úhlednější formy. Dokáže vygenerovat oznámení o plánovaných aktivitách, jako je jar-ní úklid, nebo zajímavé články o ne-dávných nebo plánovaných sborových událostech. Je užitečná jak pro e-mai-lovou, tak pro sociální komunikaci.

Kromě toho může AI navrhnout no-vé biblické deskové hry, kvízy nebo společenské hry, které mohou oboha-tit společenské a vzdělávací aktivity ve sboru. Může také do jisté míry vyge-nerovat užitečné nápady a náměty na přemýšlení.

Pomocí grafických návrhů se mno-zí snaží využívat AI při aktivitách na webech nebo na sociálních sítích, kde může přitahovat nové zájemce nebo nevěřící. I když tyto návrhy nejsou zárukou úspěchu, mohou přilákat pozornost.

V tzv. digitálních evangelizacích se některé sbory snaží využít AI chat-boty, aby konverzovali s hledajícími a zájemci. Tyto chatboty však vzbu-zují mnoho otázek, jak ze strany věří-cích, tak i nevěřících a hledajících. Na základě mnohaletých zkušeností dů-razně nedoporučuji podobné použití. AI chatboty jsou často terčem posmě-chů, šikanování, hackerských úto-ků, zneužití a podobně. Můžou záro-veň poskytovat zavádějící informace,

30 | ZÁPAS O DUŠI

které poškodí dobré jméno sboru ne-bo křesťanské organizace.

Přepisy, sumarizace a „recenze“ duchovního obsahu (texty, au-dio, video)

Mladší a střední generace má čím dál menší trpělivost s dlouhými texty. AI může pomoci tuto bariéru překonat. Někteří už dnes využívají AI k přepi-su a zkrácení kázání – například z You-Tube nebo živých přenosů. Otázkou však zůstává, zda tento konzumní pří-stup nepovede k ještě většímu nezáj-mu o osobní čtení a hlubší duchovní přemýšlení.

Z praxe víme, že i jednoduché shr-nutí skrze AI často obsahuje faktické chyby. U duchovního obsahu je rizi-ko ještě vyšší – může se ztratit kontext nebo klíčové myšlenky. Hluboké vě-ci pak mohou znít jako prázdné fráze. Navíc tento přístup může podporovat duchovní pohodlnost a lenost.

Rozpoznání falešného učení

Existují AI aplikace určené k bo-

ji s dezinformacemi – v politice, mé-diích nebo bezpečnosti. Zatím ale ne-ní známa žádná, která by se věnova-la rozpoznání a vyvracení falešného učení v duchovní oblasti. Přesto i běž-né AI nástroje mohou někdy pomo-ci odhalit nepravdivá tvrzení. Riziko ale spočívá v tom, že za určitých okol-ností může AI tato učení i nevědomky podporovat.

Je důležité si uvědomit, že AI sa-ma nerozlišuje pravdu od lži. Pracuje

s daty, která má, bez morálního ne-bo duchovního rozlišování. Pokud je vedená „šikovně“, může se přiklonit k téměř jakémukoliv názoru, navzdo-ry etickým pravidlům vývojářů.

Pastorace a biblické poradenství

Používání AI v biblickém poraden-ství roste. Mnozí lidé hledají odpo-vědi právě skrze AI – anonymně, bez hanby. Někteří dokonce nachází uspo-kojení v tom, že s nimi AI jménem „AI biblický poradce“, nebo dokonce „Je-žíš Kristus“ komunikuje. A to textově, hlasově nebo i jako avatar (animova-ná postava, která se nám může podo-bat) či hologram, jak ukazuje případ ze švýcarského Lucernu.

Avšak pastorační vztah nelze nahra-dit technologií. Lidé potřebují osob-ní kontakt, modlitbu a vedení Du-chem svatým. AI vytváří pouze iluzi blízkosti.

V této oblasti je AI jenom zdánlivě užitečná. Asi jako když použijete do takovéto služby „dobrého člověka”, který si dobře nastudoval psychologii i teologii a má zkušenosti z práce s lid-mi. Nemá však to základní, nemá Du-cha Božího.

Příprava na duchovní službu (kázání, vyučování)

Používání AI při přípravě kázání – zejména generování celého kázání na základě dotazu od uživatele – je kontroverzní téma. V této oblasti má AI omezené využití. Podle Pavlova

ČÍSLO 165 | 31

srovnání z 1Tm 4,8a: „Cvičení těla je užitečné pro málo věcí.“ Duchovní prospěch totiž přichází odjinud.

AI může být inspirací. Ale může AI nahradit Ducha svatého? Být naším rádcem, učitelem? Pomůže, abychom zůstali věrní Písmu? Odpověď je, té-měř jistě ne. Zkušenosti ukazují, že cca 10 % AI kázání obsahuje teologické omyly. AI totiž často „halucinuje“, do-plňuje si nebo překrucuje fakta. Podo-bá se zdatnému řečníkovi, který Boha nezná, ale umí zapůsobit svými teore-tickými vědomostmi z Bible.

Proč o těchto posledních dvou ob-lastech mluvím v článku o užitečných možnostech AI? Aby nevznikl dojem, že toto téma ignoruji. Je třeba o něm mluvit – rozvážně, kriticky a s důra-zem na věrnost Božímu slovu. Pokud je pro křesťana AI „první a poslední“, stává se autoritou, tedy modlou, a ne užitečným pomocníkem.

Dobré rady ohledně AI

Nesvěřuj AI žádné rozhodnutí, a už vůbec ne ohledně morálky nebo víry – to patří Duchu sva-tému a Božímu slovu.

AI nenahradí poctivé studium, modlitební zápas, přímluvy, tr-pělivé naslouchání, pláč s trpící-mi… Je spíš jako Jóbovi přátelé, kteří všechno věděli, ale neměli pravé poznání Boha.

Když Hospodin k Jóbovi domluvil tato slova,

řekl Elífazovi Témanskému: „Můj hněv plane proti tobě a oběma tvým přátelům, protože

jste o mně nemluvili náležitě jako můj služeb-ník Jób.” (Jb 42,7)

Shrnutí

Umělá inteligence může křesťanovi pomoci především v jednoduchých, mechanických a povrchních úkonech. Šetří čas a energii, podobně jako by pomáhal nezkušený nováček – šikov-ný v technických věcech, ale bez du-chovní zralosti. Ta přichází jen skrze hluboký a proměňující vztah s živým Bohem.

AI sama o sobě nedokáže přiblížit člověka k Bohu Bible – živému Bohu, Pánu a Spasiteli. Nepomůže mu více milovat Krista, nést lepší ovoce a ani lépe odolávat hříchu. V tomto ohledu není AI duchovně užitečná. Informa-ce, které AI poskytuje, mohou být na stejné úrovni jako znalosti, které má satan – pouhá znalost bez víry, pokory

a vedení Duchem svatým.

Ve světě existují měřítka pro „bez-

pečné použití“ různých nástrojů. U hříchu však žádná bezpečná mí-ra neexistuje. Znovuzrozený křesťan, který chce žít podle Písma a usiluje o posvěcený život, by měl přistupovat k AI opatrně, vždy s použitím biblic-kých principů a s vědomím omezenos-ti lidské moudrosti v AI.

AI se nikdy nesmí stát autoritou nad člověkem. Pokud ji chce křesťan po-užívat, musí být ochoten vše, co mu poskytne, ověřovat a konfrontovat s pravdou Písma. V důsledku toho není slibovaná úspora času a úsilí tak výrazná. Kdo toto ověřování nedělá,

32 | ZÁPAS O DUŠI

riskuje, že se stane následovníkem kla-mu, polopravd a v krajním případě i bludného učení.

JOHN FLAVEL (1628–1691)

Nigel Faithfull

Bylo mi ctí, že jsem se v polovině šedesátých let načas stal součástí spo-lečenství Christian Union v Aberys-twyth, UK. Vrcholným zážitkem, kro-mě kázání vynikajících kazatelů, pro mě vždycky bylo, když se na stole vy-

stavovaly knihy.

Vždy jednou za rok přijímalo na-kladatelství Banner of Truth objed-návky na „poškozené“ knihy se sle-vou až na 40 procent z původní ceny. Slýchával jsem o puritánských autorech, ale 16svazkové dílo Joh-na Owena na mě působilo dost hro-zivě, zatímco 6svazková řada od Joh-na Flavela za méně než 3 libry se mi zdála být mnohem stravitelnější.

Dílo

Krátce před svatbou jsem se pustil do čtení prvního svazku Flavelova dí-la The fountain of life – a display of Christ in his essential and mediatorial glory (Zdroj života – představení Krista v jeho neodmys-litelné a zprostředkující slávě) a námět této knihy mě zcela přemohl, takže jsem si tu knihu zabalil do kufru dokonce i na

svatební cestu.

Byli jsme ubytováni v malém hotelu v Ambleside, a když jsme v hale čekali na večeři, řekl jsem si, že si přečtu dal-ší kousek z Flavela. Do haly vešel ja-kýsi mladý muž a zamířil ke mně. „To

je moc dobrá kniha,“ prohodil. Pak vyšlo najevo, že je kazatelem církve v Yorku, též na svatební cestě.

Další z dostupných Flavelových „hlavních chodů“ jsou např. knihy A treatise of the soul of man (Pojednání o duši člověka); A practical treatise on fear (Praktické pojednání o strachu); The myste-ry of providence (Tajemství prozřetelnosti) a Preparation for suffering. Or the best work in the worst times (Příprava na utrpení nebo-

li nejlepší dílo v nejhorších časech).

Jakousi „přílohu“ či „salát“ by moh-

la představovat následující díla: A narrative of some late and wonderful sea deliverances (Vyprávění o některých nedáv-ných a divuplných vysvobozeních na mo-ři), Navigation spiritualised (Zduchovnělá mořeplavba), Husbandry spiritualised (Zdu-chovnělé hospodářství) a The seamen’s com-panion (Námořníkův druh).

Flavel byl vzdělaný člověk, přesto dokázal svůj řečnický styl hravě při-způsobit svým posluchačům, kterými byli z valné většiny námořníci a drob-ní zemědělci. Připomínal Spurgeona,

který velmi rád používal nejrůzněj-ší alegorie a ilustrace převzaté z kaž-dodenního života. Jeho díla si cenili i Johnatan Edwards a George White-field, kteří ho stavěli na stejnou úro-veň jako Johna Bunyana či Mathewa Henryho.

ČÍSLO 165 | 33

John Flavel (1628–1691) se narodil v Bromsgrove jako syn puritána Ri-charda Flavela. Jeho otec byl pronásle-dován a skončil ve vězení v Newgate, kde se nakazil morem a brzy nato v ro-ce 1665 zemřel.

John byl střední postavy a po těles-né stránce ne příliš odolný, trpěl to-tiž mnoha neduhy. Na vlastní náklady a bez nároku na stipendium studoval na univerzitě v Oxfordu, kde se bě-hem studia projevoval jako velmi pil-ný student. V pouhých 22 letech byl povolán jako novic do Diptfordu v Devonu a brzy nato byl v říjnu roku 1650 vysvěcen na kněze presbyterián-ským synodem v Salisbury.

Oženil se s Jane Randalovou, zbož-

nou ženou, která ovšem krátce po svatbě zemřela při porodu a stejně tak i jejich dítě. Po rok trvajícím zármut-ku se John Flavel oženil s Elizabeth Morrisovou a přestěhoval se spolu s ní do rušného přímořského městeč-ka Dartmouth v devonském hrabství.

Služba

Flavelova kázání bývala jednodu-chá, ale velmi srdečná a mezi poslu-chači docházelo k mnoha zjevným obrácením. Kdosi popsal účinek Fla-velových kázání následovně: „Člověk by musel mít buď příliš měkký mozek, anebo příliš tvrdé srdce, aby mohl při Flavelově službě zůstat sedět naprosto nedotčen.“

Flavel pokračoval ve studiích a stal

se odborníkem na tehdy aktuální te-ologické rozpory. Zaznamenával si

rovněž různá pozoruhodná tvrzení, která zaslechl v soukromých rozho-vorech, a používal je pak v kázáních a psaných pojednáních.

Robert Murrey M‘Cheyne vypráví o jednom americkém imigrantovi jmé-nem Luke Short, který vzpomínal, jak když mu bylo patnáct, slyšel v Ang-lii Flavela kázat. Právě kázal na text: „Kdo nemiluje Pána, ať je proklet! Ma-ranatha!“ Osmdesát pět let poté, kdy coby chlapec slyšel Flavelovo kázání o tom, jak je hrozné umírat pod Božím prokletím, se Luke Short ve věku 100 let pod vedením Ducha svatého obrá-til, když se v myšlenkách vrátil k ono-

mu kázání!

Jednou Flavel během jakési cesty rozjímal o nebi a byl najednou natolik přemožen nebeskou radostí, že doslo-va ztratil ze zřetele tento svět. Zprud-ka zarazil koně a pak spatřil smrt jako tu nejpřívětivější a nejlaskavější tvář, jakou kdy viděl, s výjimkou tváře Kris-tovy, který to způsobil.

Když dorazil do hostince, řekl mu pan hostinský: „Co se s vámi děje, pa-ne? Vypadáte jako mrtvý muž.“ „Příte-li,“ odvětil Flavel, „v životě jsem se ne-cítil tak dobře jako nyní.“

Po letech Flavel přiznal, že díky té-to zkušenosti pochopil o nebi daleko víc než ze všech knih, které kdy četl, a ze všech kázání, která kdy na toto té-ma slyšel.

Flavel se též do paměti lidí za-psal svými pozoruhodnými veřejný-mi modlitbami, které vždy vycháze-ly z hloubi srdce a byly doprovázeny

34 | ZÁPAS O DUŠI

vášní a zápalem. Málokdy přitom zo-pakoval jedno slovo dvakrát.

Pronásledování

Po schválení Zákona o jedno-tě (1662) byl Flavel vypuzen z míst-ní církve, kde sloužil, a ztratil tak vět-šinu finanční podpory. Když v roce 1665 vstoupil v platnost Zákon pěti mil (který posílal kazatele do vyhnan-ství za hranici pěti mil od jejich pů-vodní farnosti), dali Flavelovi jeho far-níci své srdceryvné sbohem a on se přestěhoval do malé přímořské vísky Slapton.

Dál tam pokračoval ve službě, i když riskoval, že ho podle Zákona o taj-ném shromažďování (Conventicle Act, 1664) zatknou pro pořádání se-tkání více než pěti osob, které nejsou nijak spřízněny rodinnými vazbami. Při některých příležitostech kázal Fla-vel i z naprosto jedinečné kamenné ka-zatelny Salstone Rock nacházející se v zálivu Salcombe na ostrově, který je při přílivu úplně ponořen. V bezpe-čí tohoto útočiště místní společenství „setrvávalo ve svatém shromáždění, dokud je stoupající příliv nevyhnal do loděk“. Navzdory hrozícímu nebezpe-čí se Flavel příležitostně tajně vkradl do Dartmouthu, aby tam potěšil a po-vzbudil své stádo, ale prakticky všude na něho bez ustání číhali nepřátelé.

Jednou tajně kázal v lese tři míle od Exeteru, když tu jeho nepřátelé neče-kaně udeřili. Mnozí z posluchačů by-li zatčeni a dostali pokutu, ale Flavel utekl dál do lesa a pokračoval v zapo-

čatém kázání.

Když roku 1672 vydal Karel II. Stuart Deklaraci o náboženské shovívavos-ti, vrátil se Flavel zpět na svou farnost v Dartmouthu, kde sloužil každému, kdo byl ochoten slyšet evangelium. Ačkoli si o rok později parlament vy-nutil odvolání zmíněné deklarace, Fla-vel stále kázal, ať vhod, či nevhod.

Právě v té době zemřela Flavelova druhá manželka Elizabeth, která mu byla ve chvílích jeho slabostí velkou oporou. Věrný Pán Bůh se mu opět postaral o vhodnou ženu. Stala se jí Ann Downeová, dcera kazatele, která mu porodila dva syny. Ona sama žila už jen dalších 11 let.

Bouře

Pronásledování opět nabíralo na sí-le, a tak se v roce 1682 Flavel rozhodl nastoupit na loď a uprchnout do Lon-dýna. Noc předtím se mu zdál sen, že se dostane do velkého nebezpečí, ne-bude však pro něj smrtelné.

Když se nacházeli asi pět mil od Port-landu, rozpoutala se uprostřed noci silná bouře. Když už všichni ztráce-li veškerou naději na záchranu, shro-máždil Flavel posádku a uspořádal v kajutě zvláštní modlitební setkání.

Mohutné vlny zmítaly lodí. Flavel se chytil dvou sloupů postele a žalost-ně prosil Boha o smilování za použi-tí nejrůznějších argumentů. Ještě ani nedokončil svou modlitbu, když po schodech seběhl jeden ze členů po-sádky a křičel: „Záchrana! Bůh je Bo-hem, který slyší modlitbu! Před chvi-

ČÍSLO 165 | 35

ličkou začal vát příznivý západní vítr.“

Flavel se do Londýna nakonec dostal a věnoval se tam práci na Božím díle, která mu skýtala nemalé povzbuzení. Oženil se tam se svou čtvrtou man-želkou, Dorothy, ovdovělou ženou šlechtického původu, dcerou jistého kazatele. Protože mu byli nepřátelé neustále v patách, navrátil se poté, co těsně unikl zhoubě, zpět do Dartmou-thu, kde byl prakticky odsouzen k do-mácímu vězení. Přesto ho jeho stádo i nadále navštěvovalo, aby se jim do-stalo zprostředkování milosti.

Když v roce 1687 vydal Karel II. De-

klaraci pro svobodu svědomí, vyslo-vil Flavel přísahu, že bude-li mu dá-na svoboda, zhostí se s ještě větší hor-livostí kázání evangelia. Následovala celá série jeho kázání na téma Zjevení 3,20: „Hle, stojím přede dveřmi a tlu-ču“, která se dočkala i knižního vydá-ní pod názvem England‘s Duty (Povinnost Anglie). Zmíněná svoboda ke službě evangelia zaznamenala ještě větší pod-poru s příchodem Viléma Oranžského a s následující takzvanou Slavnou re-volucí v roce 1688.

Úsilí na sklonku života

Namáhavá práce a nesčetné zkoušky doprovázely Flavela až do velmi zra-lého věku, přesto se nevzdával svých povinností. Své poslední kázání, které vycházelo z textu, „A proto ten, kdo si myslí, že stojí, ať si dá pozor, aby ne-padl“ (1K 10,12), kázal v Ashburtonu

21. června 1691.

Poté předsedal setkání devonských

nekonformních kazatelů v Topshemu, tři míle od Exeteru, kde se společně dohodli na jednotě mezi nezávislými a presbyteriány. Flavel celé jednání uzavřel modlitbou a chválou, z níž či-šelo radostné nadšení ze svobody. Ná-sledně poslal záznam o tomto jednání jednomu z předních kazatelů v Lon-dýně. Ještě téhož dne si ale všiml, že nemůže zvednout ruku k hlavě.

Brzy nato mu ochrnula celá polo-vina těla a Flavel zůstal upoután na lůžko. Když už věděl, že se blíží jeho konec, prohlásil: „Vím, že dobře po-chodím.“ Zanedloho, dne 26. června, bez jediného zasténání skonal a vstou-pil do přítomnosti svého Pána.

Zamysleme se na chvíli nad slovy,

kterými Flavel uzavírá své jedinečné

dílo Zdroj života: „A nyní, abychom to celé uzavřeli, chci přimět všechny ty, pro něž milovaný Syn Boží vyšel z po-žehnaného lůna Boha Otce, vzal na se-be lidské tělo, přemohl mocí své lás-ky vše, co ho zrazovalo a bránilo mu v cestě, položil svůj život jako výkup-né za jejich duše, žil pro ně, zemřel, opět vstal a byl vzat do nebes, kde žije navěky a přimlouvá se za ně, aby žili cele pro Krista, tak jako Kristus žil i ze-mřel cele se jim vydávaje.“

www.evangelical-times.org

Od Johna Flavela si můžete přečíst zjednodušenou a zkrácenou verzi kla-sického díla Boží jednání aneb Tajemství prozřetelnosti. Vyšlo pod názvem Dá-li Bůh, vydala Poutníkova četba, 2003.

36 | ZÁPAS O DUŠI

KDE JE CÍRKEV?

Odpovídá Pavel Boro-vanský

Otázka ze Zimní konference ZODu a PČ

Co byste řekli člověku, který se si-ce hlásí ke Kristu, ale odmítá být sou-částí jakéhokoliv sboru? Má manželku a dvě děti a „shromažďují se“ doma. Své jednání obhajuje slovy z Matouše 18,20, kde se dva nebo tři sejdou, tam je církev. Domnívá se, že on a manžel-

ka už jsou dva.

Chybný výklad Matouše 18,20

Pokoj a milost všem čtenářům. Ne-ní neobvyklé, že odpověď na některé otázky je jednodušší, než se na první pohled zdá. Platí to i v případě uve-dené otázky. Stačí se podívat na sa-motný text, na který se dotyčná rodi-na odvolává.

Neboť kde jsou dva nebo tři shromážděni ve jménu mém, tam jsem já uprostřed nich. (Mt 18,20)

Pán Ježíš neříká: „Kde se sejdou dva nebo tři v mém jménu, tam je církev.“ O čem skutečně mluví? Ukazuje se nám, jak je důležité číst Písmo v kon-textu a s porozuměním. Jak je důle-žité se modlit, aby Duch svatý, autor Písma, otevíral Písmo každému z nás v milosti a v pravdě. Když se podívá-me na bezprostřední kontext Matouše

18,20, porozumíme, o čem Pán Ježíš mluví.

Opět vám pravím, shodnou-li se dva z vás na zemi v prosbě o jakoukoli věc, můj nebeský Otec jim to učiní. Neboť kde jsou dva nebo tři shromážděni ve jménu mém, tam jsem já uprostřed nich. (Mt 18,19–20)

Pán Ježíš mluví o společných pros-bách a zaslíbení, které se k nim váže: kde jsou křesťané na modlitbách jed-notní v pravdě, tam mohou s napros-tou jistotou očekávat, že Otec Bůh jejich modlitby vyslyší. Širší kontext potom zasazuje dané zaslíbení do konkrétní problematiky hříchu mezi křesťany a církevní kázně.

Když tvůj bratr zhřeší, jdi a pokárej ho mezi čtyřma očima; dá-li si říci, získal jsi svého bra-tra. Nedá-li si říci, přiber k sobě ještě jednoho nebo dva, aby ‚ústy dvou nebo tří svědků by-la potvrzena každá výpověď‘. Jestliže ani je neuposlechne, oznam to církvi; jestliže však neuposlechne ani církev, ať je ti jako pohan nebo celník. Amen, pravím vám, cokoli odmít-nete na zemi, bude odmítnuto v nebi, a cokoli přijmete na zemi, bude přijato v nebi. Opět vám pravím, shodnou-li se dva z vás na zemi v prosbě o jakoukoli věc, můj nebeský Otec jim to učiní. Neboť kde jsou dva nebo tři shro-mážděni ve jménu mém, tam jsem já upro-střed nich. (Mt 18,15–20)

Text nemluví o tom, co je církev, ale jak má jednat církev v případě, kdy jeden z křesťanů hřeší proti dru-hému. Všimněte si, že pokud provi-nilec odmítne pokárání mezi čtyřma očima, má ten, kdo káral, přivést svěd-ky. Pokud provinilec znovu odmítne pokárání, má předstoupit před církev

ČÍSLO 165 | 37

a vydat věc k rozhodnutí celé církvi. Jde o věc káznění mezi křesťany a text zaslibuje, že se k jednání v jednotě a v souladu s jeho slovem Bůh přizná-vá. Protože hřích mezi křesťany a bib-lická kázeň jsou vážné věci, požaduje Pán Ježíš po svatých potvrzení hříšné-ho jednání dvěma či třemi svědky. To-to opatření také zajišťuje, že biblické káznění nebude hříšně zneužito. Dva či tři svědci, jsou-li ve shodě v otázce hříchu a jeho káznění, se potom mo-hou spolehlivě držet zaslíbení Pána Je-žíše o jeho přítomnosti. Jednoduše ře-čeno, Pán je v celé záležitosti s nimi!

Obhajovat z Matouše 18,20, že kde

jsou dva nebo tři křesťané spolu, tam je automaticky církev, je špatný výklad Písma. Jde o nepochopení daného od-dílu, vytržení z kontextu a překrouce-ní pravdivého významu.

Definice církve podle Písma

V Novém zákoně je církev označo-vána řeckým slovem ekklésia. Tento po-jem znamená „ti, kdo jsou povoláni“. Ve starověku slovo označovalo skupi-nu občanů, kteří byli povoláni ke sprá-vě občanských záležitostí či k obraně společnosti. Později se začalo použí-vat obecněji a také trochu nepřesně ve vztahu k jakémukoli shromáždění.

Když je slovo ekklésia v Novém zá-koně použito ve významu pro církev, znamená vždy společenství lidí, kte-ří byli Bohem osvobozeni a povoláni z otroctví hříchu skrze víru v dílo Je-žíše Krista.

Všem vám v Římě, kdo jste Bohem milová-

ni a povoláni ke svatosti: milost vám a pokoj od Boha Otce našeho a Pána Ježíše Krista. (Ř 1,7)

Byli předurčeni na minulé věčnosti, ospravedlněni a povoláni v tomto ži-votě a mají zaslíbení slávy v budoucím věku (Ř 8,30–39). Nebo:

Veleben buď Bůh a Otec Pána našeho Je-žíše Krista, neboť nám ze svého velikého mi-losrdenství dal vzkříšením Ježíše Krista nově se narodit k živé naději. Dědictví nehynoucí, neposkvrněné a nevadnoucí je připraveno pro vás v nebesích a Boží moc vás skrze víru střeží ke spasení, které bude odhaleno v posledním čase. (1Pt 1,3–5)

Církev není budova, instituce, ob-čanský spolek ani politické uskupení. Je to shromáždění vykoupených sva-tých povolaných Bohem ke spáse. Vy-koupení svatí jsou dar Boha Otce jeho Synu Kristu (J 6,37). Církev je shro-máždění lidí, které Bůh přenesl mocí evangelia z říše zla a temnoty do Kris-tova království. Jde o občany nebe, a tedy cizince v tomto světě (1Pt 2,11).

Církev je vykoupena ukřižovaným a vzkříšeným Kristem (Sk 20,28) a na-rodila se v den letnic příchodem Du-cha svatého (Sk 2,1–21). Církev od letnic roste a jsou do ní působením Ducha svatého přidáváni další vykou-pení svatí (Sk 2,39; 2,47). Jednoho dne, až přijde Pán Ježíš, dosáhne své slavné plnosti.

Zazní povel, hlas archanděla a zvuk Bo-ží polnice, sám Pán sestoupí z nebe, a ti, kdo zemřeli v Kristu, vstanou nejdříve; potom my živí, kteří se toho dočkáme, budeme spo-lu s nimi uchváceni v oblacích vzhůru vstříc

38 | ZÁPAS O DUŠI

Pánu. A pak už navždy budeme s Pánem. (1Te 4,16–17)

Dále musíme trvat na tom, že církev je tam, kde se věrně káže a vyučuje Bo-ží slovo prostřednictvím k tomu povo-laných, obdarovaných a církví rozpo-znaných mužů věrných Písmu (1Tm 3,2; Ef 4,11).

Církev je tam, kde jsou ustanoveni

starší a kde se vykonává biblická kázeň (Tt 1,5; Mt 18,15–20).

Církev je tam, kde máme společně účast v poslušnosti Kristu na památce večeře Páně, která je posilou svatých a zároveň je zvláštním způsobem zvěs-tování smrti Pána Ježíše až do jeho pří-chodu (1K 11,26).

Církev je tam, kde se zvěstováním evangelia získávají noví učedníci Pá-na Ježíše, křtí se ve jméno Otce i Syna i Ducha svatého a vedou se k posluš-nému zachovávání Pánových příkazů (Mt 28,19–20).

Církev je tam, kde je jednota v Du-chu svatém, úsilí o svatost, bratrská náklonnost a láska, vzájemné povzbu-zování a růst v poznání Krista, napo-mínání a budování.

Naplňuje muž z naší otázky spolu se svou ženou tyto pravdy Písma?

Jak Písmo charakterizuje církev?

Písmo říká, že církev je Boží lid, ro-dina, duchovní dům a stavba. Pavel napsal do Efezu svatým z řad pohanů:

Nejste již tedy cizinci a přistěhovalci, má-

te právo Božího lidu a patříte k Boží rodině. Jste stavbou, jejímž základem jsou apoštolo-vé a proroci a úhelným kamenem sám Kristus

Ježíš. V něm je celá stavba pevně spojena a roste v chrám, posvěcený v Pánu; v něm jste i vy společně budováni v duchovní příbytek Boží. (Ef 2,19–22)

Boží lid charakterizuje naprostá jed-nota v živém obecenství. Jde o živé, úzké a silné vztahy. Tak živé a tak in-timní, že Pavel nazývá efezské Božím lidem, Boží rodinou, stavbou, chrá-mem posvěceným v Pánu a duchov-ním příbytkem, ve který jsme společně budováni. A výraz společně budováni je tím nejdůležitějším pro řešení naše-ho problému. Znamená totiž, že jsme společně budováni jako jeden živý or-ganismus. Zdůrazňují to všechny ob-razy a přirovnání, které Pavel použil. Jak do toho zapadá izolovaná rodina z naší otázky? Pokud zastávám stejný názor jako onen muž, popírám učení Písma.

1) Písmo říká, že jsem součástí Boží-ho lidu, ale já nechci mít žádné obe-cenství s dalšími křesťany. Něco je špatně.

2) Jsem podle Písma součást Bo-ží rodiny, ale nebuduji žádné vzta-hy s ostatními Božími dětmi a odmí-tám mít s nimi láskyplné společenství v místním sboru. Jan říká, že kdo mi-luje Boha Otce, miluje i jeho děti (1J 5,1). Jestli se jich ale straním, jak je mohu milovat a jak miluji samotného Boha? Něco je špatně.

3) Jsem podle Písma součástí jed-né soudržné stavby, jejímž základem jsou apoštolové a novozákonní proro-ci, úhelným kamenem je sám Pán Je-žíš, ale fakticky stojím mimo stavbu

ČÍSLO 165 | 39

i základ a nechci mít se zbytkem stav-by společného. Něco je špatně.

4) Jsem podle Písma budován v je-den duchovní příbytek a verš 22 mlu-ví o tom, že jsem do příbytku budo-ván se všemi ostatními společně. Ale já s nimi nemám žádné živé vztahy. Něco je špatně.

Můžeme pokračovat Pavlovým ob-razem církve jako těla. Živého těla, je-hož hlavou je sám Pán Ježíš a my jsme jeho údy:

Tak jako tělo je jedno, ale má mnoho údů, a jako všecky údy těla jsou jedno tělo, ač je jich mnoho, tak je to i s Kristem. Neboť my všichni, ať Židé či Řekové, ať otroci či svobod-ní, byli jsme jedním Duchem pokřtěni v jedno tělo a všichni jsme byli napojeni týmž Duchem. (1K 12,12–13)

Pavel také říká, že Bůh dal tělu roz-ličné údy, které pracují pro blaho ce-lého těla a všech ostatních údů v něm. Jak to může naplňovat člověk, který se od zbytku těla dobrovolně odřízl? Dále Pavel praví, že oko nebo jakákoli jiná část těla nemůže říct ostatním čás-tem: nepotřebuji vás! Taková končeti-na zahyne. Obraz jednoho těla, které má jednu hlavu, Krista, také navozuje vážnou otázku, zda jsou tito manže-lé opravdu duchovně spojeni s touto hlavou, Kristem, když odmítají spoje-ní s jeho ostatním tělem.

Všeobecná církev a místní sbor

Duch svatý pro nás zaznamenal v lis-

tu Židům:

Držme se neotřesitelné naděje, kterou vy-znáváme, protože ten, kdo nám dal zaslíbení,

je věrný. Mějme zájem jeden o druhého a po-vzbuzujme se k lásce a k dobrým skutkům. Nezanedbávejte společná shromáždění, jak to někteří mají ve zvyku, ale napomínejte se tím více, čím více vidíte, že se blíží den Kristův. Jestliže svévolně hřešíme i potom, když jsme už poznali pravdu, nemůžeme počítat s žádnou

obětí za hříchy… (Žd 10,23–26)

Naše naděje je nám dána od Boha prostřednictvím prolité krve Pána Je-žíše Krista. Skrze krev Beránka má-me přístup do nebeské svatyně a k sa-motnému Bohu (Žd 10,23). Máme mít také zájem jeden o druhého a po-vzbuzovat se k dobrým skutkům (Žd 10,24). A řecký text zde doslova říká, abychom se mezi sebou bedlivě pozo-rovali a zapalovali se vzájemně v lásce k dobrému. Jde tedy o soustředěný zá-jem jedněch o druhé. Pavlíkův překlad je výstižný.

… a věnujme si navzájem pozornost k pod-něcování lásky a dobrých činů… (Žd 10,24)

Ve verši 25 je varování, abychom ne-opouštěli společná shromáždění, aby-chom neutíkali ze společenství sva-tých. List Židům byl psán do situace, kdy někteří Židé hlásící se ke Kristu pod tlakem pronásledování opouště-li církev a vraceli se k judaismu. Tím opouštěli evangelium, Pána Ježíše a návratem k zákonu Ježíše veřejně za-pírali. Verš 25 je tedy varováním před odpadnutím od milosti (Ga 5,1–4)! Jde o vnitřní záležitost srdce, která se projevuje navenek odchodem, izolací od společenství. Často je to ten první krok.

Pisatel listu Židům také potvrzuje,

40 | ZÁPAS O DUŠI

že jakýkoli návrat ke starému způsobu života je pohrdáním evangeliem a jde v podstatě o návrat k hříchu na zákla-dě svévolného rozhodnutí. V takovém případě nás oběť Pána Ježíše nechrání od Božího hněvu (Žd 10,26).

Souhrnem lze říct, že zastávaný po-

hled je v příkrém rozporu s učením evangelia našeho Pána a Spasitele Ježí-še Krista. S takovým chybným pohle-dem nelze v podstatě naplnit Boží cíl, vůli a záměr ohledně církve, Božího lidu, který si Bůh draze vykoupil kr-ví vlastního Syna (Sk 20,28). S tako-vým postojem také nelze naplnit dvě největší přikázání o lásce k Bohu a lás-ce k bližním, především k jeho dětem (Ga 6,10). Pokud by křesťané zastávali uvedený chybný pohled, nebude Boží lid růst k Boží slávě ani žádný jednot-livý křesťan nebude růst v poznání Bo-ha a k Boží slávě.

A toto jsou jeho dary: jedny povolal za apoštoly, jiné za proroky, jiné za zvěstovatele evangelia, jiné za pastýře a učitele, aby své vy-volené dokonale připravil k dílu služby – k bu-dování Kristova těla, až bychom všichni do-sáhli jednoty víry a poznání Syna Božího, a tak dorostli zralého lidství, měřeno mírou Kristovy plnosti. (Ef 4,11–13)

Amen.

ZPRÁVA A NAUČE-NÍ O KAZATEL-STVÍ, V JAZYCE 21. STOLETÍ

Radim Světlík

Recenze knihy J. A. Komen-ského

Který Čech by neznal jméno Jana Amose Komenského? Setkáme se s ním v učebnicích dějepisu, dočteme se o něm v historických a křesťanských spisech, vídáme jeho podobizny v muzeích, na školách a univerzitách, vedou se o něm přednášky, píšou se o něm knihy a články, natáčí se o něm dokumentární i hrané filmy. Obecně vzato si český národ Jana Amose Ko-menského dodnes velmi váží pro je-ho pedagogickou a literární činnost. Mnozí však zapomínají, že Komenský byl především kazatelem a duchovním pastýřem. Vše, čemu se věnoval, včet-ně své pedagogické práce, činil k Bo-ží slávě. Horlivě usiloval o to, aby se český národ přiblížil ke Kristu jakožto k jedinému pravému spasiteli lidstva. Duchovní vedení je přední zodpověd-ností všech kazatelů, a právě na ně se Jan Amos Komenský (1592–1670) ve své knize s názvem Zpráva a nauče-ní o kazatelství (1651) zaměřuje pře-devším. Nicméně svědomitý přístup

Ve všech městech, jimiž procházeli, předá-vali závazná ustanovení, na nichž se usnesli apoštolové a starší v Jeruzalémě.

A tak se církve upevňovaly ve víře a počet bratří rostl každým dnem.

(Sk 16,4-5)

ČÍSLO 165 | 41

k Písmu se netýká pouze kazatelů, ný-brž všech věřících. O tom si ale poví-me později.

Počátek 17. století přinesl české pro-testantské církvi krušné chvíle. Po po-rážce stavovských vojsk v bitvě na Bílé hoře roku 1620 následovalo dlouhé ob-dobí nekompromisní rekatolizace čes-kých zemí. Zastánci protestantismu se ocitli na seznamu nepřátel římskokato-lické církve i tehdejšího vládního zří-zení. Zakoušeli silné pronásledování, hrozilo jim neustálé nebezpečí, ztráta majetku, odnětí svobody a v nejhor-ších případech také smrt (např. popra-va sedmadvaceti českých pánů na Sta-roměstském náměstí v Praze v červnu roku 1621). Mnozí křesťané byli nuce-ni opustit svou domovinu a zbytek ži-vota prožít ve vyhnanství, včetně J. A. Komenského.

Jan Amos Komenský ovšem nedá-val úpadek českého národa a ztrá-tu svobody za vinu vladařům. Nena-říkal nad pedagogy či nedostatečnou úrovní všeobecné vzdělanosti. Káral především kazatele. Vytýkal jim jejich vlažný přístup ve správě Božího slova. Dle Komenského byla jednou z příčin Božího soudu nad českým národem lhostejnost protestantských kazatelů. Nekázali pravdu Božího slova otevře-ně. Nekázali s dostatečnou horlivos-tí a svědomitostí, a proto jim Bůh tu-to službu odňal. Komenský se k tomu vyjádřil následovně: „Co se však stalo, že téměř všem z nás Pán Bůh odebral možnost kazatelské práce? To je po-třeba poctivě zvážit. Ze Zjevení, které

dal Bůh svatému Janovi, můžeme po-chopit, proč Bůh odstraňuje svícny služebníků z jejich místa, totiž proto, že už nemají takovou lásku jako na po-čátku a neslouží tak horlivě jako dřív“ (str. 18). Jan Amos Komenský byl ka-zatelem tělem i duší. Uvědomoval si, jakou hodnotu a význam má kázání Božího slova s ohledem na duchov-ní zdraví církve i národa. Možná prá-vě proto se rozhodl sepsat pojednání o metodologii přípravy kázání, neboť, jak sám napsal: „Úloha kazatele, k níž jsme povoláni, si tedy žádá velikou, slavnou, důstojnou a vytrvalou píli“ (str. 17).

Zpráva a naučení o kazatelství předklá-dá čtenáři stručný nástin problematiky přípravy kázání. J. A. Komenský se zde věnuje čtyřem základním oblastem ká-zání: (I.) rozmanitosti látky a řeči, (II.) uspořádání kázání, (III.) půvabu kázání, (IV.) moci a pronikavosti kázání. Nelze přehlédnout Komenského systema-tický a názorný postup vysvětlová-ní látky. Obsah je srozumitelný, dob-ře čitelný a přiměřeně složitý. Užitek z knihy načerpají nejenom kazatelé, ale i vedoucí biblických hodin a učite-lé biblických kurzů. Nejedná se o čistě technický popis procesu přípravy ká-zání, což z knihy činí dostupnou a užiteč-nou příručku ke studiu práce s Božím slovem pro všechny křesťany.

Ačkoli je kniha určena zejména kaza-telům, jsem přesvědčen, že z ní načer-pá užitek každý, kdo touží Písmo peč-livě studovat, správně mu porozumět, moudře podle něho žít a povzbuzovat

42 | ZÁPAS O DUŠI

nebezpečí. Dokud se pravda Písma ne-vrátí za kazatelny a dokud se církev nepřestane stydět za evangelium, bu-de naše země duchovně strádat. Lidé budou zajatci nevíry, budou si libovat v hříchu a budou beznadějně směřo-vat do věčné záhuby. Nemohu tedy ji-nak než spolu s našimi předky zvolat: „Národe český, navrať se ke Kristu!“ Kéž nás k tomu kniha Jana Amose Ko-menského povzbudí!

Knihu je možné objednat nawww.PoutnikovaCetba.cz

ve víře všechny následovníky Pána Ježíše Krista. Naleznete v ní mnoho hlubokých úvah, pravdivých myšle-nek a praktických postřehů prospěš-ných pro křesťanský život i službu, na-příklad: „Patříme nebi, dělejme tedy i na zemi nebeské věci, buďme svatí a chvalme Boha“ (str 40). „Čisté a ne-vinné svědomí je nejlepší hradbou proti zlému jazyku“ (str. 67). „Ne kaž-

dý, kdo se chlubí poznáním Boha, Bo-ha skutečně zná“ (str. 68). „Pravé ná-boženství je takové, které předkládá pravdu, učí Boží bázni a vede od smr-ti k životu“ (str. 72). „Žádná lidská řeč nikdy nepronikne tak hluboko a os-tře jako slovo Boží“ (str. 128) a desít-ky dalších.

Možná si říkáte, proč v dnešním za-myšlení klademe tak silný důraz na zodpovědný přístup k Božímu slovu a kázání. Nacházíme se přece v době náboženské svobody a všeobecné to-lerance. Není to snad Boží požehnání? Neznamená to, že je s námi Bůh spo-kojen? Vždyť nezakoušíme pronásle-dování jako naši otcové. Nehrozí nám ztráta majetku, vyhoštění či smrt. Ano, je to tak, avšak navzdory této skuteč-nosti je církev dlouhodobě kradmo zbavována toho nejcennějšího, co má – pravdy Písma. Evangelium je ve jmé-nu líbivosti přizpůsobováno rozma-rům bezbožné společnosti. Zatímco nepřátelé Kristova kříže rabují dům Boží o vzácné poklady Písma, my po-hodlně spíme. Dokud se kazatelé ne-probudí a nechopí se své Bohem svě-řené odpovědnosti, hrozí nám trvalé

ZPĚV JE AKTEM LÁSKY

Pavel píše Efeským:

A neopíjejte se vínem, v němž je prosto-pášnost, ale naplňujte se Duchem, mluvíce k sobě v chvalozpěvech, v oslavných zpěvech a v písních, svým srdcem zpívajíce Pánu a ve-lebíce ho a vždycky za všechno děkujíce ve jménu našeho Pána Ježíše Krista Bohu a Ot-ci. (Ef 5,18–20)

Nejdůležitějším posluchačem naše-ho zpěvu je Bůh, ale 19. verš poukazu-je na to, že existuje i další publikum: my sami. O kapitolu výše Pavel věřící vyzývá, aby k sobě byli pravdiví v lás-ce (Ef 4,15). Zpěv je jedním ze způso-bů, jak to dělat.

David Peterson to vyjadřuje takto:

V Novém zákoně jsou Bohem řízená služba modlitby či chvály a představa budování úzce propojeny. Dokonce

ČÍSLO 165 | 43

i „chvalozpěvy, oslavné zpěvy a pís-ně“, které jsou projevem víry a vděč-nosti Bohu, je třeba zároveň považo-vat za nástroj vzájemného vyučování a napomínání se.

To znamená, že zpěv je součástí služ-by každého údu celému tělu. Když člověk vstupuje do církve, stává se čle-nem pěveckého sboru. Je správcem duchovní vitality těla, což je správcov-ství, které částečně vykonává svými ús-ty při zpěvu.

Člen sboru, který snáší pronásledo-vání ze strany své pozemské rodiny, potřebuje slyšet, jak jeho duchovní bratři a sestry zpívají: „Ježíši, svůj be-ru kříž, vše opouštím, jdu ti vstříc.“ Křesťan obtížený pocity studu potře-buje slyšet náš jásot: „Já sám nemusím snášet trest za svůj hřích, vždyť místo mne Pán nesl kříž!“ Naše znavené srd-ce touží slyšet, jak se kolem nás ozývá evangelium. Slyšíme hlasy svých brat-ří ze sboru a připomínáme si, že v tom nejsme sami. Bůh nás přijal do své ro-diny. Není divu, že nás zpěv svatých zahřeje u srdce. Sám Bůh zpívá nad těmi, které vykoupil (Sf 3,17). Stvo-řil nás ke svému obrazu. Náš zpěv te-dy slabounce odráží jeho vlastní krá-su, jeho velkorysost, jeho tvořivost. Jonathan Edwards si nebe představo-val jako místo, kde Boží lid vyjadřuje „vnitřní soulad, harmonii a duchovní krásu svých duší tím, že si navzájem líbezně zpívají“. Když projevujeme Kristovu lásku zpěvem ve shromáždě-ní, těšíme se z něčeho, co by se dalo nazvat „předzpěvem“ chvály nového

stvoření.

Uveďme toto pojetí zpěvu ve shro-máždění do praxe tím, že si odpovíme na několik klíčových otázek.

Jaké písně by sbory měly zpívat?

Měli bychom zpívat biblickou prav-du. Pavel píše:

Slovo Kristovo ať ve vás bohatě přebývá. Ve vší moudrosti se navzájem vyučujte a napomí-nejte a s vděčností zpívejte Bohu ve svých srd-cích chvalozpěvy a duchovní písně. (Ko 3,16)

To znamená, že bychom měli pravi-delně zpívat biblické žalmy (přelože-né do jazyka vaší církve). Měli bychom zpívat také další skladby oslavující Bo-ha, i když mi není jasné, zda existuje pevně stanovený rozdíl mezi „chvalo-zpěvy“ a „duchovními písněmi“. Řec-ké slovo hymnos jednoduše označuje náboženskou píseň. „Duchovní písně“ zřejmě odkazují na písně, které vyjad-řují nebo reflektují to, co Duch svatý inspiroval v Písmu. Pavel tím chce říct, že bychom měli zpívat různé písně, které shrnují a oslavují „Kristovo slo-vo“, tedy zvěst evangelia. To zname-ná, že zpěv je součástí služby Božím slovem. Když sbor vyjadřuje pravdu v písni, Duch svatý uprostřed nás tasí dvojsečný meč Písma. Navzájem se učí-me, že Bůh je „svatý, svatý, svatý“. Jed-ni druhým zpíváme, že je „svatý silný, svatý nesmrtelný“. Díky tomu si Boha víc ceníme a zároveň mu lépe rozumí-me. Když se spolu sladí nově obrácení a zralí svatí, stává se církev seminářem, v němž jsme všichni zároveň učiteli

i studenty.

44 | ZÁPAS O DUŠI

Z tohoto důvodu tvrdím, že starší církve by měli na výběr písní dohlížet. Písně jsou další vrstvou služby vyučo-vání – koneckonců starší jsou ti, které sbor uznává jako „schopné učit“ (1Tm 3,2). Když zvažují chvalozpěv, který je pravdivý a biblický, ale složil ho ně-kdo, kdo zastává pochybnou nebo fa-lešnou teologii, měli by kazatelé po-soudit, zda zařazení skladby tohoto autora nemůže být pro jejich stádo ne-bezpečné. Pokud je autor dané písně po smrti nebo není dobře znám, může být její použití méně riskantní. Nee-xistuje žádné přesné pravidlo, kterým by bylo možné se v takových situacích řídit, ale je to oblast, která vyžaduje opatrnost a moudrost.

Naši starší svěřili odpovědnost za výběr písní hlavnímu kazateli sboru. Ten plánuje bohoslužby na několik měsíců dopředu. Každý týden se se-jde pastorační tým, aby posoudil jeho hrubý náčrt pro nadcházející neděli a předložil návrhy na zlepšení. Uvě-domuji si, že v některých sborech vy-bírá písně „vedoucí chval a uctívání“. I v takovém případě doporučuji ka-zatelům, aby na tento proces dohlíže-li a vyhradili si právo konečného ve-ta nad seznamem písní vybraných pro bohoslužbu. Kazatelé mohou spolu-pracovat s kýmkoli, kdo sdílí odpo-vědnost za hudbu, ať už je to vedoucí chval a uctívání, diakon pověřený pří-pravou hudby nebo dirigent pěvec-kého sboru. Neměli by se však zříkat odpovědnosti za dohled nad službou vyučování ve sboru, která zahrnuje

i výběr písní.

Vybírejte písně, které doplňují téma celé bohoslužby. V ideálním případě nám písně, modlitby a čtení z Písma vtisknou do srdce fotografický nega-tiv kázání ještě předtím, než kazatel vstoupí na kazatelnu. „Kážou“ text předem, ač se to děje nenápadně.

Měli bychom také zpívat chvalozpě-vy, jejichž krása chytá za srdce. Zpěv hluboké pravdy není v rozporu s vy-jadřováním upřímných emocí Bohu. Naše srdce jsou křehká a porušená, takže bychom asi neměli očekávat, že každý týden během zpěvu dojde ve shromáždění k záplavě emocí. Pokud nás však zpěv nikdy nepohne k trans-cendentní radosti ze Spasitele, měli bychom si začít dělat obavy o svůj du-chovní stav. Nejde ani tak o intenzi-tu citového prožitku, který týden za týdnem zakoušíme – to můžeme ne-chat na Bohu. Podstatné je, abychom při zpěvu rostli v poznávání, uctívání a spoléhání na trojjediného Boha, kte-rý je hoden naší chvály. Svým zpěvem pomáháme druhým, aby se z něj také radovali.

Po textové stránce hledejte písně, které působivou básnickou formou vy-jadřují bohaté pravdy. Vybírejte písně s obsahem, který se zdá být tím hlubší, čím víc je poznáváte. Nemám na mys-li pouze dlouhé nebo hutné písně, ale takové, které vyjadřují největší naděje, radosti a touhy věřících, ať už v jedno-duchém refrénu, nebo v šesti slokách. Je to subjektivní? Jistěže je. Ale po-užijte teologickou soudnost, zdravý

ČÍSLO 165 | 45

rozum a vše, co víte o dobré poezii, a vyberte písně, u kterých se vám je-ví, že mají pro váš sbor co nejvhodněj-ší text. Dbejte na to, aby se váš sbor časem naučil písně, které pokrývají všechny hlavní okruhy systematické teologie.

Pokud jde o hudební stránku, me-lodie by měla odpovídat významu textu – nebo ještě lépe, měla by ho umocňovat.

Pod pojmem „melodie“ či „nápěv“ rozumím sled tónů v určitém pořa-dí a rytmu, na kterém se zpívají slova chvalozpěvu. Ideální písně pro shro-máždění mají krásné, výrazné melo-die, které se zároveň snadno naučí li-dé různých generací, kultur a vkusu. Ne všechny písně jsou si rovny. Do-poručuji kazatelům a vedoucím od-povědným za hudební složku, aby si pěstovali estetické cítění a dokázali ro-zeznat, které melodie nejlépe poslou-ží budování jejich konkrétního sbo-ru. Měli bychom zpívat jak staré, tak i nové písně. Některé písně obstály ve zkoušce času z dobrého důvodu. Vý-běr nejlepších děl předchozích dob projevuje naši jednotu s univerzální církví v průběhu času. Je to také pro-jev pokory: zavrhnout mistrovská dí-la Luthera, Wattse, Wesleyho, Bonara a dalších ve prospěch repertoáru slo-ženého výhradně z nejnovějších skla-deb napsaných v nashvillském nahrá-vacím studiu by znamenalo dopustit se toho, co C. S. Lewis kdysi označil jako „chronologický snobismus“.

Zároveň by Kristovy zázraky měly

v každé generaci plodit nové písně (viz Ž 40,4; 96,1; 98,1; 144,9; 149,1). Zatímco staré písně udržují církev hlu-boce zakořeněnou, současné chvalo-zpěvy se mnohým zdají přístupnější, a mohou tak podporovat nadšené za-pojení přítomných do zpěvu. Obo-jí má svou hodnotu. Těším se na to, co Pán učiní v dnešním hnutí „mo-derních chvalozpěvů“, které se snaží spojit bohatou teologii se svěžími me-lodiemi. Měli bychom zpívat písně, které vystihují celou škálu křesťanské-ho života. Zpěv ve shromáždění by sa-mozřejmě měl znít radostí ze vzkříše-ného a kralujícího Spasitele. Kristus se však ještě nevrátil. Boží lid se do-sud potýká s neplodností, rakovinou, násilím a pohromami. Žalmy nářků nás učí, že víra znamená neutíkat ve svém utrpení před Bohem, ale běžet k němu – se svými otázkami, boles-tí a vůbec se vším. Proč bychom mu nemohli předkládat své starosti pro-střednictvím písně? K moudré pasto-rační péči patří rozvíjení repertoáru písní, které mohou zpívat „zkroušení křesťané“. Žalmů, které upřímně vy-povídají o zkouškách. Chvalozpěvů v mollové tónině. Písní, které se ptají: „Jak dlouho ještě, Pane?“

Při tom všem nezapomínejte, že náš přístup k výběru písní by se měl při-způsobovat celosborovému rozměru společného zpěvu. Představte si ku-rátorku muzea, která má na stěnách omezený prostor. Vybírá jen ta nej-lepší umělecká díla. Podobně mají vě-řící omezený počet písní, s nimiž se

46 | ZÁPAS O DUŠI

KRISTUS, SLOVO

Můj Otče,

ve světě proměnlivých stvořených věcí

zůstává nepohnutelným jedině Kristusa jeho Slovo.

Opustit tak veškeré stvoření,

spočívat na něm jako kámen,stát na jeho základu,

přebývat v něm, nechat se jím nést!

Protože veškeré milosti se mi dostává skrze Krista,

který ji naplánoval, koupil ji, zaslíbil ji, usku-tečnil ji.

Jak milé je být blízko něho, Beránka,

naplněný svatými city!

Když proti tobě hřeším, když se protivím tvé vůli, lásce, životu

a nemám nikoho, kdo by měl utěšil,nikoho, za kým bych šel,

mým hříchem ani tak neníto či ono konkrét-ní zlo,

nýbrž mé přetrvávající oddělení, odpojení, odstup od tebe

a ztráta ducha vedoucího mě k tobě.

Ale tys mi dal dar, Ježíše, svého Syna,

jako prostředníka mezi sebou a mou duší,

muže nacházejícího se v jámě uprostřed,

který poutá toho kdo je dole,s tím, kdo dlí nahoře.

Protože jedině on může překlenout propast vytvořenou hříchem

a uspokojit božskou spravedlnost.

Kéž se vždycky držím tohoto prostředníka,

jako skutečného předmětu víry

a jediného, kdo je hoden svou láskoupřeklenout propast.

Dej mi skrze jeho Slovo poznat,že je mi drahý.

Když se vzpírám Slovu,vzpírám se svému Pánu, když je mi nejblíž.

Když přijímám Slovo, přijímám svého Pána a je mi nablízku.

Ty, který máš v rukou srdce všech lidí,

proměňuj mé srdce podle Slova,

podle obrazu svého Syna,

tak bude Kristus a jeho Slovomou silou a útěchou.

Z knihy „Údolí vidění“

(sbírka modliteb puritánů)

dokážou z hloubi duše ztotožnit. Ka-zatelé musí pečlivě spravovat kánon písní svého sboru, neboť písně patří k našim nejdůležitějším prostředkům vzájemné služby slovem.

Luther ve Wittenbergu záměrně udržoval malý rozsah svého zpěvníku, protože upřednostňoval kvalitu před kvantitou.⁷³ Uděláme dobře, když se budeme řídit jeho příkladem: zpívat jen to nejlepší.

Z knihy Matta Merkera Společné uctívání, Didasko, 2025

Na počátku bylo Slovo, to Slovo by-lo u Boha, to Slovo bylo Bůh. ... A Slo-vo se stalo tělem a přebývalo mezi námi. Spatřili jsme jeho slávu, slávu, jakou má od Otce jednorozený Syn, plný milosti a pravdy.

ČÍSLO 165 | 47

Společné uctívání

Matt Merker

… společné uctívání je čas, kdy se Boží lid shromažďuje z Boží milosti,k Boží slávě a pro své vlastní dobro.

MATT MERKER se podílel na modernizaci některých kancionálových písní, jako například „He Will Hold Me Fast“ (Pán mě zachová).

192 str, A5, vydavatel Didasko, cena 249 Kč

WWW.POUTNIKOVACETBA.CZ

2000 letKristovy moci,II. díl: Středověk

Vazba: PevnáRozměry: 135x215 mmPočet stran: 464 stran Tištěná kniha 570 KčVýhodná nabídka I+II. díl spolu: 900 Kč

- Kniha vznikla z hlubokého přesvědčení autora, že dnešní křesťané mohou mít nesmírný užitek z poznání, co vše dělal Bůh v průběhu historie. Mocné činy Ježíše Krista neskončily s událostmi zazname-nanými v knize Skutků.

- 2 000 let Kristovy moci je vícesvazkové dílo o dějinách církve. Je akademicky spolehlivé, a přitom napsané lehkým, až humorným stylem, díky němuž je přístupné každému, kdo se zajímá o historii církve.

- Druhý díl knihy 2000 let Kristovy moci zahrnuje období středo-věku a obsahuje příběhy velkých misionářů jako byli Bonifác nebo bratři Cyril a Metoděj, výjimečných teologů jako Anselm z Canter-bury a Řehoř Palama, duchovních velikánů jako Simeon Nový teo-log a Bernard z Clairvaux a reformátorů jako Jan Viklef a Jan Hus.

2000 let Kristovymoci - II. díl

2000 let Kristovymoci I+II. díl