ZÁPAS

o duši 149

PŮJČUJ, ROZMNOŽUJ, ROZŠIŘUJ

PODZIM 2025, ROČNÍK 36

WWW.REFORMACE.CZ

166

PROČ NA VYZNÁNÍ ZÁLEŽÍ

Sola Scriptura – Jedině Písmo, Sola Fide – Jedině vírou, Sola Gratia – Jedině milostí, Solus Christus – Jedině Kristus, Soli Deo Gloria – Jedině Bohu sláva

1700 letod Nicejského koncilu

- Proč na vyznání záleží? -

Čtvrtletník Zápas o duši vydává Spolek Reformace.cz, Žandov 85, 403 39 Chlumec, IČ 41605012, pod evidenčním číslem MK ČR E 11180. Číslo 166 vyšlo 15. 9. 2025.

Odpovědný redaktor: Jan Suchý

Redakční rada: Milan Bulák, Roman Klusák, Radim Světlík, Julie Petrecká, Iva Suchá

Sazba: Anna Ali Brejšová

Titulní grafika: Anna Ali Brejšová

Tisk: Grafotechna plus, s. r. o., Lýskova 1594/33, 155 00 Praha 13 – Stodůlky

ISSN 1804-2880 (print), ISSN 2336-8330 (online)

Neprodejné.

OBSAH

Korespondenční adresa:

Spolek Reformace.cz, Žandov 85, 403 39 Chlumec

(+420) 472 741 623

zapasodusi @ gmail.com

01 Úvodník

04 Ten, který byl na počátku u Boha(Jan 1,1–5)

12 To nejlepší pro Boží slávu (4. část)- Jak lenost ovlivňuje naši zbožnost

14 Nicejské vyznání víry: průkaz křesťanské totožnosti

22 Raná církev a božství Krista

25 Jak mi pomáhá znalost církevní historie správně rozumět Písmu?

28 Jedna církev

31 Rizika a nebezpečí AI pro křesťana

37 Převzácné léky proti satanovým nástrahám, recenze

42 Thomas Brooks (1608–1680)

43 Dopisy čtenářů

45 Z dobových dopisů

45 Kristus je všechno

Děkujeme za vaše dobrovolné příspěvky, které můžete poslat přilo-ženou složenkou nebo bankovním převodem na číslo účtu:

2600196560/2010 (ČR)SK1083300000002600196560 (SK)

Platba pomocí QR kódu

Přihlaste se přes smartbanking ke svému účtu a zvolte možnost platby QR kódem. Po načtení kódu se Vám vygeneruje platební příkaz, zvolte výši pří-spěvku, platební pří-kaz pak odešlete na účet Reformace.cz.

Zveme vás do skupiny„Poutníkovy knihy“ na Whatsapp. Když se k nám. připojíte, neu-nikne vám žádná z nových knih a také se dozvíte více o těch,které jsme už z Boží milostiza posledních 20 let vydali!

LINK PRO PŘIPOJENÍ

Způsobem bytí byl roven Bohu, a přece na své rovnosti nelpěl, nýbrž sám sebe zmařil, vzal na sebe způsob služebníka, stal se jedním z lidí. A v podobě člověka se ponížil, v poslušnosti podstoupil i smrt, a to smrt na kříži. Proto ho Bůh vyvýšil nade vše a dal mu jméno nad každé jméno, aby se před jménem Ježíšovým sklonilo každé koleno – na nebi, na zemi i pod zemí – a k slávě Boha Otce každý jazyk aby vyznával: Ježíš Kristus jest Pán. (Filipským 2,6–11)

Vyznání hrála v historii církve vždy důležitou úlohu. Ne že by byla ve své au-toritě rovna Božímu slovu, ale jsou odpovědí na potřebu vyjádřit souhrnně uče-ní Božího slova o některém z důležitých témat.

Nicejské vyznání, jehož vznik před 1700 lety si nyní připomínáme a které prošlo v historii úpravami až do podoby, jakou známe a někdy používáme i my v našich místních církvích, je pokusem církve vyjádřit učení Písma o tom, co dělá církev lidem živého Boha na rozdíl od pohanství třeba i v hávu křesťanství, o tom, co je Bohu libé uctívání a co ohavnost, a na konec o tom, v čem tkví roz-díl mezi věčným odsouzením a věčným životem.

Víra v božství i lidství Pána Ježíše Krista je součástí úzké cesty, která vede k ži-votu, kterou ale málokdo nalézá (Mt 7,1).

Kéž nás i nicejské vyznání víry povzbuzuje k běhu po úzké cestě ke Kristu!

Šimon Petr mu odpověděl: „Pane, ke komu bychom šli? Ty máš slova věčného života. A my jsme uvěřili a poznali, že ty jsi ten Svatý Boží.“ (Jan 6,68–69)

ÚVODNÍ SLOVO

ZVEME VÁS NA KONFERENCI ZÁPASU O DUŠIA POUTNÍKOVY ČETBY 2026!

Sobota 21. 2. 2026, dá-li Pán, hotel Krystal, Praha

Pomoc v těžkém zápase učedníků

1. Kdo je učedník Pána Ježíše? (Mt 16,24–28)

2. Učedník, který se odděluje od světa (1J 2,15–17)

3. Učedník, který zápasí se strachem (2Tm 1,6–10)

4. Učedníci, kteří mají spory (Sk 15,36–40)

5. Učedník, který byl věrný a vytrval (2Tm 4,7–8)

Prosíme vás o modlitby za průběh konference.

4 | ZÁPAS O DUŠI

Již na samotném začátku jakékoliv promluvy, ať už jde o kázání, přednáš-ku nebo prezentaci, se rozhodujete, zda se vám to, co slyšíte, jeví jako za-jímavé, hodnotné, užitečné nebo spí-še zbytečné, nesmyslné či nepodstatné. Toto pravidlo, totiž že začátek je důle-žitý, se uplatňuje téměř ve všech oblas-tech života.

Jak ráno vstoupíte do nového dne nepochybně do nějaké míry ovlivní i jeho zbytek. Podobně jako možná ovlivní vaši budoucnost, jak se na za-čátku pozdravíte s personalistou ve fir-mě, kde byste rádi pracovali. Začátek vašeho života, vaše dětství, dospívání a raná dospělost mají v tom či onom směru určitý vliv na celý zbytek vaše-ho života.

Pokud jste znovuzrození, má začá-tek vašeho duchovního života v Kris-tu pravděpodobně také značný vliv na jeho zbytek. Avšak daleko důležitější než začátek vašeho či mého duchov-ního života je počátek křesťanské víry. A právě k tomu nás vede náš text – prv-ních pět veršů Janova evangelia.

Přivádějí nás k samotnému počátku

TEN, KTERÝ BYL NA POČÁTKU U BOHA(JAN 1,1–5)

Matthew Smith

počátků. Setkáváme se tam s osobou, která je zodpovědná za vznik křes-ťanské víry, za historické okamžiky, které vedly k tomu, že se spolu schá-zíme, studujeme Bibli, trávíme čas na modlitbách, že jsme obdrželi zá-klad, na němž stavíme svou naději do budoucna.

Bohem inspirovaný autor první ka-pitoly Janova evangelia nám odhaluje úchvatné a podstatné skutečnosti. Po-třebujeme však být zmocněni k tomu, abychom je jasně viděli, právě proto-že jsou tak ohromující a nadpřiroze-né. Dovolte mi proto se před tím, než se do našeho textu ponoříme, krátce pomodlit:

Otče náš, děkuji ti za tvé dokonalé a mocné Slovo. Modlím se, abys uká-zal svou moc skrze mou slabost, abys nám pomohl porozumět tvému Slovu. Modlím se, abys nás budoval a aby-chom uviděli slávu tvého Syna jasněji než kdy předtím. Děkuji za tvou mi-lost v Kristu. Modlím se, abys ty sám oslavil své jméno a nade vše ho vyvý-šil. Ve jménu Krista, našeho Pána Ježí-še, amen.

Na začátku si přečtěme náš text v šir-ším kontextu. Jan 1,1–18 (ČSP):

Na počátku bylo Slovo a to Slovo bylo u Boha a to Slovo bylo Bůh. To bylo na po-čátku u Boha. Všechno vzniklo skrze ně a bez něho nevzniklo vůbec nic, co je. V něm byl život a ten život byl světlo lidí. A to světlo ve tmě svítí a tma je nepohltila. Objevil se člověk poslaný od Boha, jehož jméno bylo Jan. Ten přišel jako svědek, aby o tom světle vydal svědectví, aby skrze něho všichni uvěřili. On

TÉMA ČÍSLA: 1700 LET OD NICEJSKÉHO KONCILU

ČÍSLO 166 | 5

sám nebyl to světlo, ale přišel, aby o tom svět-le vydal svědectví. Bylo tu pravé světlo, které osvěcuje kaž-

ždého člověka, to přicházelo na svět. Na světě byl, svět skrze něj vznikl, a svět ho nepoznal. Přišel do svého vlastního, a jeho vlastní ho nepřijali. Těm však, kteří ho přijali, dal pravo-moc stát se Božími dětmi, těm, kteří věří v je-ho jméno. Ti se nenarodili z krve ani z vůle těla, ani z vůle muže, nýbrž z Boha. A Slovo se stalo tělem a přebývalo mezi námi. Spat-řili jsme jeho slávu, slávu, jakou má od Otce jediný Syn, plný milosti a pravdy. Jan o něm vydával svědectví. Volal: „To je ten, o němž jsem řekl: ‚Ten, který přichází za mnou, je pře-de mnou, neboť byl dříve než já.‘“ — Z jeho plnosti jsme my všichni vzali, milost za milos-tí. Neboť Zákon byl dán skrze Mojžíše, milost a pravda se stala skrze Ježíše Krista. Boha nikdo nikdy neviděl; jedinečný Bůh, který je v lůnu Otcově, ten nám o něm pověděl.

Kéž nad námi rozjasní svou tvář, aby byla na zemi známa tvá cesta a mezi všemi ná-rody tvá spása. (Ž 67,2–4) Jinými slovy jsme spaseni, abychom uctívali.

Bože, kéž ti lidé vzdají chválu, kéž ti vzdají chválu všichni lidé! (Ž 67,5)

Jeden zbožný teolog prohlásil: „Po-chybuji, že se v Bibli nachází důleži-tější výrok, než je úvodní věta Janova evangelia.“

Začneme právě tady, na začátku, a soustřeďme se na prvních pět veršů. V průběhu kázání nám Jan bude před oči stavět věčně existující Slovo – ne-stvořeného Stvořitele, který dal vznik-nout všemu ostatnímu, a život, který ozářil svět. Jan nás prostřednictvím svých slov přesouvá nejen daleko na samý počátek, ale dokonce ještě před něj.

Při slovech „na počátku“ vyvstává

otázka, o jakém počátku Jan mluví. Jde o Ježíšovo narození? O stvoření vesmí-ru nebo o něco jiného? V textu se říká: „Na počátku bylo Slovo.“ Tento počá-tek tedy musí odkazovat na dobu, kdy Slovo už existovalo. Začínáte nejspíš obracet své myšlenky ke Genesis 1,1, kde se píše: „Na počátku stvořil Bůh nebesa a zemi.“ Tento text v Genesis popisuje počátek světa, vesmíru kdy-si dávno. K čemu se však vztahuje po-čátek z Jana 1,1? Napoví nám 3. verš: „Všechno vzniklo skrze ně a bez něho nevzniklo vůbec nic, co je.“ Slova „na počátku“ v Janovi 1,1 nás tedy odkazu-jí na dobu před stvořením, před vzni-kem světa, před počátkem vesmíru. Stvoření následovalo až poté, co bylo Slovo a vzniklo právě skrze ně.

Možná se ptáte, proč mluvím o ně-jakém dávném počátku, když všechno začalo stvořením světa a předtím se nic nedělo. Tak proč se o tom ještě bavit? Ale Jan nám říká, že to není pravda. Jan píše o období před stvořením a sdělu-je nám, že na počátku, ještě než všech-no vzniklo, bylo Slovo, které na rozdíl od všeho ostatního počátek nemá.

Jan zjevuje svým čtenářům další rys nepopsatelné krásy Spasitele – Slo-vo přesahuje čas. 14. verš této kapito-ly říká, že tím Slovem je Kristus. On je nadčasový, předchází všemu. Je tu déle než cokoliv jiného a kdokoliv ji-ný. Zde vidíme věčnost Slova. Je to pro nás nepochopitelné. Nikdo z nás před 100 lety neexistoval, ale Slovo ano. Ono nemá narozeniny jako my. Jistě, narodilo se zhruba před 2 000 le-ty v Betlémě, ale bylo už dávno před-

6 | ZÁPAS O DUŠI

tím, jak nám ukazuje Jan. Nikdy neby-

la doba, kdy nebylo.

Lze to pochopit? Ne zcela, protože nejsme věční jako Slovo. Jsme tvoro-vé, kteří jsou v jistém smyslu svázáni s časem.

V jiném smyslu však na čase závislí nejsme. V budoucnu budeme existo-vat do nekonečna. Tímto směrem ni-kdy nenastane konec. Dalo by se říct, že smrt je pouze přestupní stanicí na nikdy nekončící cestě. Přesto jsme s časem svázaní, protože věci postu-pují vpřed. Stále se něco mění, udá-losti na sebe nezadržitelně navazují. Tomu říkáme čas. Nacházíme se v ře-ce času, která stále plyne. Ale Kristus, Slovo, jak ukazuje Jan, nestojí ve stej-né řece jako my. C. S. Lewis prohlásil, že věčnost můžeme přirovnat k neko-nečně širokému a nekonečně vysoké-mu prázdnému listu papíru, na nějž nakreslíme čárku. Tato čárka předsta-vuje čas v porovnání s věčností. Ačkoli to není dokonalá ilustrace, může nám pomoct alespoň trochu pochopit vý-znam věčnosti a bytí Slova v porovná-ní s časem, s nímž jsme svázaní.

Čas, jak ho známe, začal stvořením. Jan se v našem textu však nezaměřuje na čas, ale na Slovo. V prvních třech verších opakuje tento termín třikrát. Když říká: „Na počátku bylo Slovo,“ odhaluje nám, že Slovo nemá žádné místo vzniku, žádný bod původu, žád-ný počátek své existence. Jan zde jasně odkrývá věčnost našeho Spasitele, Je-žíše. Zjevuje věčný život našeho Vy-kupitele, Krista. Podobně to nazna-čuje prorok Micheáš, když prorokuje o narození Krista v Betlémě. Ve verši

5,1 říká:

A ty, Betléme efratský, který jsi nejmenší mezi judskými rody, z tebe mi vzejde ten, kdo bude vládnout nad Izraelem, ten, jehož původ je odedávna, ode dnů věčných.

Původ budoucího vládce popisuje slovy „ode dnů věčných“, protože ni-kdy nebyl den, kdy nebyl. Totéž nám Jan předkládá slovy „na počátku bylo Slovo“.

Možná vás napadne: „Dobře, co te-dy dělalo Slovo předtím?“ Je zajímavé, že nás něco takového napadá. Myslíme si totiž, že Bůh musí něco dělat. Ale ve skutečnosti to tak není. Bůh nepotře-buje pracovat, nepotřebuje něco dělat, nepotřebuje odpočívat ani jíst, nemá žádné potřeby, nepotřebuje tvořit, aby se zabavil, nepotřebuje něco sledovat, aby se bavil, nepotřebuje shromažďo-vat zásoby na zimu a zajišťovat si po-hodlí. Bůh není jako my.

My tvorové jsme nebyli stvořeni sa-mi pro sebe, avšak Bůh má podle Pís-ma bytí sám ze sebe a pro sebe. Nej-vyšším smyslem jeho bytí je on sám. Z jeho neměnné, dokonalé a božské přirozenosti vyplývá, že je na věky, od věčnosti do věčnosti. Nepotřebuje nic mimo sebe, aby byl potěšen a naplněn.

Není to úžasné? Je v tom obrovské povzbuzení, protože náš Pán Ježíš Kristus je věčný, od věčného „počát-ku“, jak píše Jan, a proto je věčně spo-lehlivým zdrojem života a útěchy pro všechny, kdo v něj věří. Jeho věčná mi-nulost je zárukou jeho nehynoucího ži-vota a schopnosti udržet ty, kdo v něj věří. Tato vlastnost našeho Spasitele je balzámem a útěchou pro naše duše, pro nás, kdo v něj věříme. Udělejte si

ČÍSLO 166 | 7

dnes odpoledne čas a přemýšlejte, co znamená, že Slovo, náš Pán Ježíš, je od věčnosti. Nachází se v tom bohatství slávy a ohromující povzbuzení.

Další otázka, která nás může napad-nout: „Jan tvrdí, že Slovo je od věčnos-ti. Bylo na věčnosti samo? Bylo to, jako když zastavím na červenou a připadá mi jako věčnost, než se život dá zase do pohybu? Takto to bylo se Slovem?“ Podívejme se, jak Jan pokračuje. Jed-noduše řečeno, jeho opověď zní „ne“, Slovo nebylo samo:

Na počátku bylo Slovo a to Slovo bylo u Boha… (J 1,1)

Jan říká, že Slovo nebylo samo, že bylo u Boha. Zde vidíme Trojici, vi-díme osoby trojjediného Boha. Vidí-me Slovo, které existovalo od věčnos-ti před stvořením světa, a slyšíme, jak Jan říká, že bylo u Boha. Jan jde ještě dál a píše:

… a to Slovo bylo Bůh.

Vidíme, že Slovo nejenže bylo u Bo-ha, ale také bylo Bůh. Jan nám odha-luje božství druhé osoby Trojice. Věč-né Boží Slovo, Boha Syna. Je skutečně podivuhodné přemýšlet o tom, jaké to bylo ve věčné minulosti, když byl jen Bůh ve svaté Trojici. Jaké to bylo, když obýval trojjediný Bůh – Otec, Syn a Duch Svatý – věčnost před stvo-řením vesmíru?

V 17. kapitole Janova evangelia Kris-tus říká, že se před stvořením světa tě-šil ze slávy spolu s Otcem. V 17. verši téže kapitoly praví:

… neboť jsi mne miloval před založením světa.

Bůh Otec miluje nepřetržitě od věč-

nosti Slovo, Boha Syna. A Bůh Syn mi-

luje nepřetržitě od věčnosti Otce.

Právě takový obraz vykresluje Jan na začátku svého evangelia. Bůh je do-konale, nekonečně a zcela šťastný ve společenství svaté Trojice. Slovo bylo u Boha a nemělo žádné potřeby a žád-né neuspokojené touhy. Trojjediný Bůh ve věčné minulosti měl sám v sobě nekonečnou radost. A toho se Jan do-týká, když píše tato nesmírně význam-ná slova: „… a to Slovo bylo u Boha a to Slovo bylo Bůh.“

Zamysleli jste se někdy na tím, jaké to bylo pro svatou Trojici ve věčné mi-nulosti? Pokusili jste se někdy ve své mysli nějak proniknout až k majestátu na výsostech (Žd 1,3)? Je to neuvěři-telná a fascinující skutečnost, o které je dobré přemýšlet. A právě sem nás vede Jan v našem textu.

Nedokážeme vše v plnosti pochopit, přesto bych rád naznačil pár věcí, kte-ré mohou naši mysl ohledně všepřesa-hujícího Božího bytí v minulé věčnosti nasměrovat správným směrem. Zamy-slete se prosím se mnou. Ve svaté Tro-jici na věčnosti byl život, osobní bož-ský život, přetékající, neposkvrněný, ničím nepodporovaný, nezávislý, věč-ný život.

Kristus řekl: „… Otec má život sám v sobě…“ (J 5,26), a to platí i o Synu a Duchu svatém. Není to tak, že by tam spolu jen věčně byli. Vládla mezi nimi láska. Čistá, dokonalá, silná, ne-zlomná láska. Kristus to potvrzuje ve své modlitbě: „… neboť jsi mne milo-val před založením světa“ (J 17,24).

Nebyl tam jen život a láska, byla tam radost, potěšení, veselí, hojnost štěs-tí. V Žalmu 37,4 se píše: „Měj rozkoš

8 | ZÁPAS O DUŠI

z Hospodina…“ To je pokyn určený věřícím lidem, a ti neznají Boží dob-rotu a slávu dokonale. Z toho tedy vyplývá, že se osoby Trojice ze sebe navzájem radují nezměrnou radostí, protože každá z nich dokonale zná dobrotu a slávu zbývajících osob. To je ohromující.

A nebyl tam jen život, láska a radost, ale taky spokojenost, mír, klid, napros-tá soběstačnost. Vyplývá to z atributů božství. Vše bylo přesně tak, jak to sva-tá Trojice chtěla. V 1. Paralipomenon 29,11 čteme: „Tobě, Hospodine, pat-ří velikost, udatnost, sláva, síla i nád-hera.“ Kromě lásky, radosti a spoko-jenosti tam přebývala také vznešenost, nádhera, sláva, majestát, nesmírnost, nekonečnost. Prorok Nahum říká: „… oblaka jsou prachem jeho nohou“ (1,3). Není to podivuhodná předsta-va, že oblaka jsou prachem Božích no-hou? Ježíš v Janovi 17,5 zmiňuje slávu, kterou měl u Otce, dříve než byl svět.

Kromě života, lásky, radosti, spoko-jenosti a vznešenosti tam byla naprostá dokonalost, harmonie, jednota, úpl-nost. Nic nechybělo. Božská plnost. O jednotě mluví Ježíš v Janovi 17,11, když se modlí za ty, kteří v něj uvěřili:

Otče svatý, zachovej je ve svém jménu, kte-ré jsi mi dal, aby byli jedno, jako jsme jedno my.

O těchto věcech mluví i Mojžíš ve své modlitbě v Žalmu 90,2:

Dříve než se zrodily hory, než jsi zrodil zemi a celý svět, od věků navěky jsi ty, Bože.

Po představení věčného božského

Slova, které bylo u Boha, Jan dále v 2.

verši říká:

To bylo na počátku u Boha.

Na první pohled se může zdát, že se zbytečně opakuje. Vždyť už před chví-lí řekl, že Slovo bylo u Boha. Jan však chce, abychom něco pochopili.

Proč vlastně používá ten výraz „Slo-vo“? Proč neříká prostě „Ježíš“, když ho stejně myslí?

Na slovech záleží, prostřednictvím slov se sdělují myšlenky a Bůh sdělil prostřednictvím tohoto Slova sám se-be a cestu vykoupení. Každý jazyk má mnoho slov, ale tady je jedinečné Bo-ží sdělení. Když mluví Bůh, skutečnost se podřizuje jeho slovům jako při stvo-ření. A zde má Jan na mysli samotné vtělené Boží slovo.

Toto Slovo je však více než jen moc-né poselství. Odkazuje na druhou oso-bu věčného božství. Popisuje skuteč-nost, že Bůh, který stvořil čas, do něho vstoupil, že Bůh, který stvořil celý ves-mír, sestoupil do svého stvoření. To Slovo znamená, že Bůh vyslal osobu, aby zvěstovala poselství, a že ona oso-ba sama je pro lidstvo životodárným poselstvím.

Jan říká, že člověk, který chodil po této zemi, vyučoval a byl ukřižován, byl v minulosti na věčnosti se samot-ným Bohem. Kristův život na zemi je osobním vyjádřením nekonečné bla-hosklonnosti. To Slovo je ryzí a na-prosté sebeodhalení, v něm se Bůh odhalil člověku. To Slovo musí být předmětem naší víry, abychom se mohli znovu narodit a usmířit se s Ot-cem, u něhož bylo Slovo na věčnosti. Právě skrze něho získáme věčný život

a nehynoucí naději. Jeho vlastní slova

to vystihují nejlépe:

Já jsem ta cesta, pravda i život. (J 14, 6)

ČÍSLO 166 | 9

Tvrdí to o sobě Slovo samo. On sám, to Slovo, je ztělesněním a podstatou samotného poselství evangelia.

Slova Janových veršů jsou jednodu-chá, ale myšlenky v nich obsažené jsou ohromné. Ve 2. verši našeho textu se opakuje „na počátku u Boha“. Jan to opakuje, protože minulá věčnost před stvořením je nám zcela cizí.

Bůh sám obýval věčnost. To je ne-smírně důležité. Opravdu bych si přál, abyste to viděli a byli tím povzbuze-ni. Vesmír je ve srovnání s věčností vel-mi nedávným fenoménem. My jako časově omezené bytosti nemáme slo-va, kterými bychom adekvátně popsa-li bytí, věci a události mimo naše ča-soprostorové kontinuum. Trojjediný Bůh je věčný, kdežto celá historie stvo-ření se vším, co se v ní odehrálo, je ne-patrná. Jan vysvětluje skutečnost, že člověk Ježíš má věčný původ u Boha v předaleké věčnosti. On je ztělesně-ním evangelia a samotné dobré zprávy. Taková je bytost, kterou představuje jako Slovo.

Přesnější překlad 2. verše by zněl: Toto bylo na počátku u Boha nebo Tento byl na počátku u Boha. „Slovo“ je v řečtině na rozdíl od češtiny muž-ského rodu. Přesnější překlad z řečti-ny by byl „toto“, a ne „to“, jak máme v textu. Jan nemá na mysli nějaké slo-vo, jedno z mnoha, ale právě toto Slo-vo. Bohem inspirovaný autor záměr-ně poukazuje na konkrétní jedinečné Slovo. Pečlivě upozorňuje na ústřední myšlenku. Nic jiného se jí nevyrovná. Není žádné podobné další slovo, po-selství, osoba či bytost. V Kristu a skr-ze Krista se Bůh obrovským způsobem

odhaluje. Odkrývá i své úžasné milosr-denství, a proto Jan používá „toto Slo-vo“ a chce jasně ukázat právě na ně. Jan chce původním i dnešním čtenářům sdělit, že počátek této osoby sahá až k božství a daleko předchází její fyzic-ké zrození.

Přemýšlením o věčnosti bychom mohli strávit ještě mnoho času, ale náš text nás posouvá vpřed. Podívejme se do verše 3:

Všechno vzniklo skrze ně a bez něho ne-vzniklo vůbec nic, co je.

Tento verš nás přivádí na začátek ča-su, do našeho světa času. Právě zde vstupuje čas do existence. Přesněji ře-čeno, Slovo vnáší čas do obrazu. Čini-telem je Slovo.

Slovo „všechno“ zahrnuje mnohé. Patří sem hory včetně Sněžky, Indie, Rusko, Ukrajina, Afrika, kočky, psi, sloni, oceány, pevniny, planety, slu-neční soustava, Mléčná dráha, všechna období dějin a knihy, které o nich byly napsány atd. Zmínil jsem jen pár věcí, Jan však říká: „Všechno vzniklo skrze ně…“ Jak obrovské prohlášení!

Jan řekl, že všechno vzniklo skrze ně, a ne, že všechno bylo skrze ně. Tím chce říct, že jedině Bůh je věčný, pro-tože všechno mimo Boha má počátek. Všechno, co existuje mimo Boha, má nějaký začátek. Vidíme však, že Slovo je prostředkem stvoření. „Všechno“ za-hrnuje vše, není zde prostor pro něja-kou výjimku.

„… bez něho,“ pokračuje Jan, „ne-vzniklo vůbec nic, co je.“ Opět neexis-tují výjimky. Kromě Boha, vše, včetně nás a lidí ze všech dějinných období, vstoupilo do bytí skrze Slovo. To je

10 | ZÁPAS O DUŠI

obrovská pravda. Je to těžké pochopit, ale dovolte mi malou ilustraci. Nevím, jestli máte rádi hudbu, ale pravděpo-dobně jste slyšeli o souboru šesti sym-fonických básní Má vlast. Je to jedno z největších českých klasických děl. Je to mistrovské dílo, skutečně nádher-né. Avšak bez Bedřicha Smetany by ne-vznikla žádná z těchto šesti kompozic. Byl to Bedřich Smetana, kdo vytvořil toto známé hudební dílo. Zkuste je však porovnat s dílem celého stvoření. Má vlast je krásná, ale nevznikla z ni-čeho jako Boží dílo. Smetana netvo-řil z naprosté nicoty. Použil svou jedi-nečnou, Bohem stvořenou kreativitu a také čerpal z nápadů či hudebních základů, které za svého života získal. Je však stvořitelem této hudby, je pro-středkem vzniku. A všichni se shodne-me na tom, že on sám je bezpochyby větší než jeho výtvor. Nyní to porov-nejme se stvořením, které, jak nám říká Jan, „všechno vzniklo skrze ně“, skrze Slovo. Celé stvoření je neuchopitelně rozsáhlé dílo.

Zamysleme se. Bez Slova by nic ne-existovalo. Všechno vzniklo skrze ně. Pokud jste tuto pravdu ještě neslyše-li, tak je mi potěšením představit vám takto vznešeného a mocného Božího syna, Slovo, které se stalo tělem, jak nám říká Jan ve 14. verši.

Ale pokud jste tuto pravdu už slyše-li, a možná několikrát, nenechte se tím zaslepit. Pohleďte na ni nově a uvědo-mte si její váhu. Když Jan prostě a jasně píše: „Všechno vzniklo skrze ně a bez něho nevzniklo vůbec nic, co je,“

vyjadřuje obrovskou skutečnost.

Bratře a sestro, taková je moc našeho

Spasitele. Jaké povzbuzení! Všechno, co existuje, začalo existovat skrze ně-ho. Nedokážu slovy popsat, jak moc-ného Spasitele máme.

Nejsou slova, která Jan píše, povzbu-zením, abychom z celého srdce věři-li, že je náš Bůh schopen vyslyšet naše modlitby? Není snad moc našeho Pána Ježíše důvod, abychom z celého srdce věřili, že je schopen „učinit daleko ví-ce nade všechno, co žádáme nebo co si můžeme pomyslet“? Ano. Doufám, že to vidíte stejně. Pro Boží děti jsou tyto skutečnosti ohledně Slova, Božího Sy-na, ohromně povzbuzující.

Pokud však ještě nejste skutečné Bo-ží děti, je 3. verš důvodem k velikým obavám a k tomu, abyste se začali spo-léhat na jeho milosrdenství. Potřebuje-te slyšet a pochopit, co Jan dále vysvět-luje ve 4. a 5. verši:

V něm byl život a ten život byl světlo lidí. A to světlo ve tmě svítí a tma je nepohltila.

Zde vidíme nádherný průlom. Sám Stvořitel všech galaxií vstupuje na pla-netu Zemi, aby osobně zjevil sám se-be a jedinou naději pro člověka. Jan překrásnými slovy popisuje, jak ten-to Stvořitel sestupuje ze své věčné slá-vy: „V něm byl život.“ I my máme život, ale on měl nezávislý, nikdy nekončí-cí život. A protože je Bůh, měl a má schopnost darovat věčný život s Bo-hem i nám. Tohoto hlubokého tématu se zde Jan jen krátce dotýká a ve zbyt-ku evangelia jej dál rozvádí. V úvod-ních řádcích nerozbírá vše do podrob-ností, ale dovoluje nám nahlédnout do jejich nesmírné hloubky.

V něm byl život a ten život byl světlo li-dí. (v. 4)

ČÍSLO 166 | 11

V Kristově životě mohl člověk vidět Boha takového, jaký je. Je to překrás-né, a zároveň velmi pokořující, když si uvědomíme, že v Novém zákoně vi-díme v Ježíši Boha takového, jaký je. Vidíme velkou Boží lásku. Přivádí na světlo naprostou zkaženost člověka a staví ji do kontrastu s Boží svatostí. Skrze ně můžeme vidět význam Kris-tovy smrti a vzkříšení.

A to světlo ve tmě svítí a tma je nepo-

hltila. (v. 5)

Tato Bohem vydechnutá slova nás odkazují na pád člověka. Vidíme tmu. Mnoho biblických textů popisuje du-chovní tmu. Přečtěme si následující zá-važná prohlášení:

I viděl Hospodin, jak mnoho je na zemi lid-ského zla a že všechno zaměření úmyslů jejich srdce je napořád jenom zlé. (Gn 6,5)

… všechno tvorstvo na zemi pokazilo svou cestu. (Gn 6,12)

Takto Bůh vidí lidstvo. Přirozený stav lidského srdce je zcela zkažený a hříšný a vůči Bohu zcela mrtvý, a to bez výjimky.

Když tedy Jan v 5. verši říká: „A to světlo ve tmě svítí…“, popisuje naše přirozené prostředí. Dále prohlašuje: „… a tma je nepohltila.“ Ve Skutcích 3,15 se píše, že Ježíš je původce živo-ta. Zabili ho, ale jeho smrt byla součás-tí Božího záměru. Ježíš se stal naší zá-stupnou obětí. Tma nezvítězila, „tma je nepohltila“. Je to, jako když vyjde slunce. Před světlem se nelze schovat, nelze mu zabránit, aby ozářilo vše, co je před ním. Je to, jako když pozdě v noci chcete vyjet ze dvora a zapnete světla. Prorazíte tmu a osvítíte vše před sebou. Ve světě kolem nás je obrovské

množství lží, hříchů, špíny a temnoty, a přece nemohou pohltit životodárné Boží slovo.

Život Božího slova přinesl osvícení, a tedy poznání. Příchod Krista na zem není jenom historická událost nebo informace, kterou je třeba pochopit. Kristus přinesl usmíření a věčný život všem, kdo v něho věří. Historické udá-losti, které Jan popisuje, s sebou nesou osobní a nadčasové důsledky pro kaž-dého z nás.

Na závěr bych nás všechny chtěl po-bídnout, abychom pamatovali na to-hoto Spasitele. Pamatujme na doko-nalého, milosrdného a vznešeného Spasitele, kterého máme. Vzhlížejme ke svému Spasiteli. Pamatujme na vtě-lené Boží slovo, které bylo od věčného počátku a po celou budoucí věčnost bude s těmi, kdo mu patří.

Rozloučím se s vámi slovy z Judova listu:

Nyní tomu, kdo je mocen vás zachovat bez klopýtnutí a postavit bezúhonné s veselím před svou slávu, jedinému moudrému Bohu, našemu Zachránci skrze Ježíše Krista, naše-ho Pána, jemu buď sláva, velebnost, vláda i pravomoc před veškerým časem, i nyní, i po všechny věky věků. Amen. (Ju 1,24–25)

Matthew Smith je členem Biblického sbo-ru křesťanů Kladno (bskk.cz)

„Je naší povinností a výsadou věnovat celý svůj život Ježíši.“

Charles H. Spurgeon

12 | ZÁPAS O DUŠI

TO NEJLEPŠÍ PRO BOŽÍ SLÁVU(4. ČÁST)

Roman Klusák

Jak lenost ovlivňuje naši zbožnost

Pokoj vám bratři a sestry,

v minulém čísle jsme uvažovali nad tématem lenosti a jak ovlivňuje náš du-chovní život, konkrétně v oblasti uctí-vání. Dnes bych se s vámi chtěl zamýš-let nad tématem zbožnosti. Možná se v této chvíli budete ptát, co má lenost společného se zbožností, ale dovolte mi to vysvětlit.

Nejprve si musíme definovat jednot-livé pojmy, což nám pomůže být na „jedné lodi” alespoň v daném kontextu našeho článku. Když přicházíme k de-finicím, nejde o naše subjektivní vní-mání významu určitého slova či fráze. Záleží na tom, jak jej v kontextu defi-nuje Písmo.

Jelikož jsme pojem lenosti definovali již v prvním článku série, nebudeme se jeho definicí znovu zabývat. Co nás ale zajímá, je slovo zbožnost.

Zbožnost vychází z řeckého slova εὐσέβεια (eusebia), které znamená zbožnost, úctu nebo bázeň. V našem kontextu jde o bázeň před Bohem, te-dy o vlastnost, která je v samém stře-du našeho vztahu s Bohem a která je základem moudrosti (Př 1,7; Žd 11,6).

Když se zamyslíme nad cílem svého ži-vota tady na zemi, chápeme, že jím je „oslavovat Boha a navěky v něm nalé-zat potěšení“, jak to také uvádí větši-na reformovaných katechizmů. Z toho plyne, že cíl našeho života zde i na věč-nosti naplníme, když budeme budovat vztah s Bohem. A pokud je cílem na-šeho života nalézat v Bohu potěšení, musíme ho znát. Musíme vědět, jaké skutky, myšlenky a motivy ho oslavu-jí a jaké naopak ne. To nám potvrzuje i samotný Pán Ježíš, který své učedníky i nás učí o věčném životě:

A toto je život věčný: Aby poznávali tebe, jediného pravého Boha, a toho, kterého jsi poslal, Ježíše Krista. (J 17,3)

Pokud je věčný život, tedy život s Bo-hem, založen na poznávání jeho samé-ho, pak lze snadno pochopit, proč je zbožnost tak důležitá.

Jeho božská moc nám darovala všechno, čeho je třeba k životu a zbožnosti skrze po-znání toho, který nás povolal [vlastní] slávou a mocí. (2Pt 1,3)

Zdrojem zbožnosti je znalost Kris-ta a je-li znalost Krista zdrojem či zá-kladem zbožnosti, co je jejím cílem? Odpověď zní: Cílem zbožnosti je „po-znávat Boha v Trojici, a tak s ním budo-vat vztah“ a zároveň prohlubovat úctu a bázeň před ním. Jestli si však myslí-me, že zbožnost přichází sama, pak se mýlíme. Zbožnost není člověku přiro-zená. Není pro nás přirozené zabývat se poznáním Pána Boha, zamýšlet se nad Božími věcmi a rozjímat nad nimi, abychom Boha poznávali a jednali tak, jak se mu líbí. Najdeme několik důvo-dů. Prvním je zbývající hřích naší tě-lesnosti. Dalším je snaha světa upoutat

ČÍSLO 166 | 13

naši pozornost věcmi, které nevedou ke zbožnosti. Svět nabízí nepřeberné množství věcí a vjemů, které se snaží odvést a udržet naši mysl daleko od Boha a vrhá je na nás s nezměrnou in-tenzitou, takže je velice těžké odolat. Když sečteme svou zbývající přiroze-nost a snahu tohoto světa nás k sobě připodobnit, výsledkem je kombina-ce, která nás vede od zbožnosti s inten-zitou, které se bez Boží pomoci nedá odolat.

Není se tedy čemu divit, že apoštol Pavel píše Timoteovi, svému synu ve ví-ře, o zbožnosti následující slova:

Světské a babské báje odmítej. Cvič se pro zbožnost. (1Tm 4,7)

Cvičení ve zbožnosti či usilování o to, abychom měli bázeň před Bo-hem a abychom na základě této bázně žili, se musí stát nezbytnou součástí našich životů. Možná se zeptáte, proč tomu tak je. Jednoduše nemáme do-statečnou bázeň před Bohem a důvo-dem je, že ho jen málo známe.

Proto prostředky, které využíváme, abychom se cvičili k růstu ve zbožnos-ti, jsou stejné jako prostředky, který-mi rosteme v poznávání Pána Ježíše Krista. Seznam všech prostředků, kte-ré jsme k růstu ve zbožnosti dostali, najdeme v knize Zbožnost není zadarmo od Donalda Whitneyho. Patří sem čte-ní Písma, modlitba, uctívání, rozjímá-ní nad Písmem, evangelizace, služba, správcovství, uplatňování Božího slo-va, půst, tichost a samota, vedení de-níku, učení se.

Nyní tedy rozumíme, proč jsme do-stali všechny věci, které ke zbožnosti potřebujeme, a víme, proč se v ní má-

me cvičit. A to nás konečně vede k na-

šemu tématu.

Jestli něco ovlivňuje schopnost cvi-čit se a vytrvale pracovat, pak je to le-nost. Když si ale neuvědomíme, že čtení Písma jde ruku v ruce se zbož-ností, nepochopíme, proč naše zbož-nost stagnuje a vytrácí se, když jsme líní například číst Písmo. Když necvi-číme, upadají naše schopnosti v každé oblasti života. Bez zbožnosti nemáme ani moudrost, která je základem pro naše poznávání Boha.

Je to jako s hubnutím. Když jíme po-řád ty stejné věci (svět), je jedno, jak moc chceme být hubení (zbožní), bez toho, aniž bychom se něčeho vzdali (světa) a začali cvičit, se naše touhy (být zbožní) nikdy nenaplní.

Zůstává otázka, zda je náš pohled upřen na nás samotné a my jsme ve své sobeckosti líní cvičit se ve zbožnosti, protože to vyžaduje pot, nebo zda je náš pohled upřen na Boha a na vztah, který je zdrojem naší věčnosti, ale kte-rý je potřeba budovat.

Lenost nás však připravuje o motiva-ci a píli pracovat a cvičit se ve zbožnos-ti. Motivaci nám bere, protože nás za-měřuje na sebe samé, místo aby upřela naše soustředění na Boha. A tak nás nejenže staví do popředí na místo Bo-ha, ale také nás vede k jinému cíli či cí-lům, než pro které nás Bůh spasil. Píli nám pak bere kvůli tomu, že je veške-rá naše snaha upřena na to, abychom „odpočívali““.

Když však lenost překonáme, když se přemůžeme, pokoříme a dáme Bo-hu místo, které mu náleží, pak budeme růst. Růst v poznávání, ve zbožnosti,

14 | ZÁPAS O DUŠI

ve víře. A náš růst povede k tomu, že i když možná budou situace našeho ži-vota zůstávat stejné, naše reakce na da-né situace se změní. Budeme pak jako strom (Žalm 1), který dokáže obstát ve chvílích, kdy přijde oheň zkoušek a pokušení. Ne ze své vlastní síly, ale díky Bohu, který nás posiluje.

Lenost nás vede k tomu, že nechce-me pracovat a dělat věci, které jsou namáhavé nebo které nejsou hned „zábavné“, přesto chceme mít vztah s Bohem. Jedno bez druhého však ne-jde. Buď budeme zbožní a budeme mít vztah s Bohem, anebo ne. Nenechme, aby nás lenost připravila o to nejdraž-ší, co můžeme za celou věčnost získat. Ať vám Pán žehná a vede vás k „potu, který ho oslaví“. Soli Deo Gloria.

sněm svolaný tehdejším pokřesťanště-ným panovníkem Konstantinem I. Ve-likým. Ten totiž krátce po svém obrá-cení k víře zjistil, že se církev nachází ve víru konfliktu, který ohrožuje ne-jen jednotu křesťanů, ale zejména sou-držnost římské říše. Oproti populár-ní představě však tento koncil neměl za úkol machinovat s obsahem křes-ťanské víry (například přidáváním či cenzurováním existujících biblických spisů). Byť byly politické spory a am-bice nejen císařů zjevné v mnoha mo-mentech koncilního jednání, které, jak uvidíme, vyústí až v dalším kon-cilu roku 381, nelze v celém procesu přehlédnout Boží prozřetelnou ruku. Následující řádky popisují fascinující příběh raně křesťanských kontroverzí a christologických formulací, které ús-tí právě v nicejském vyznání víry (též nikájském). Jak uvidíme, nejedná se však jen o pouhý artefakt křesťanské minulosti. Nicejské vyznání nezůstá-vá i po sedmnácti staletích pro každé-ho pravověrného křesťana ničím jiným než průkazem jeho křesťanské totož-nosti. Jak dobře známe jeho obsah?

Historický kontext

„Nicejské vyznání vzniklo proto, že se křesťané zhrozili.“ Tak shrnuje hlavní příčiny vzniku nicejského kré-da jedna z nedávno vydaných knih. Správně připomíná, že křesťanům ne-šlo v první řadě o „filozofování“ na té-ma „Bůh“ či „Boží trojjedinost“. Šlo primárně o otázku jejich uctívání. Ko-ho vlastně křesťané nejen na nedělních bohoslužbách, ale i ve svých modlit-bách a svých životech uctívají? Od

Úvod

Křesťané všech tradic si letos při-pomínají 1700 let od uplynutí první-ho ekumenického církevního konci-lu. Odehrál se v roce 325 jako první celosvětový sněm, na kterém se sešlo pravděpodobně přes 300 biskupů za-stupujících celou tehdejší všeobecnou církev. Jednalo se také o první církevní

NICEJSKÉ VYZNÁ-NÍ VÍRY: PRŮKAZ KŘESŤANSKÉTOTOŽNOSTI

Mojmír Adámek

ČÍSLO 166 | 15

samých počátků novozákonní církve zněla odpověď na tuto otázku v mno-ha ohledech jasně: uctíváme Boha Ot-ce a jeho jednorozeného Syna, Ježí-še Krista z Nazaretu (např. 1K 1,2). Je doloženou skutečností, že již od prv-ních staletích církve byl Ježíš uctíván spolu s Otcem jako Bůh. Jak shrnu-je významný církevní historik Jaroslav Pelikán:

„Nejstarší dochované kázání křes-ťanské církve po Novém zákoně začí-ná slovy:

‚Bratři, o Ježíši Kristu bychom měli smýšlet jako o Bohu, jako o soudci ži-vých i mrtvých...‘ Nejstarší dochovaná zpráva o smrti křesťanského mučední-ka obsahovala prohlášení: ‚Je nemož-né, abychom opustili Krista ... nebo se klaněli někomu jinému.‘ Nejstarší dochovaná pohanská zpráva o církvi popisuje, že se křesťané scházeli před východem slunce a ‚zpívali hymnus Kristu jako Bohu‘. Nejstarší docho-vaná liturgická modlitba církve byla modlitbou adresovanou Kristu: ‚Pane náš, přijď!‘“

Jak sám Pelikán následně dodává, je zřejmé, že poselství, kterému církev věřila a které učila, zní, že „Bůh“ je pro Ježíše Krista vhodným jménem. Moh-lo by se tedy zdát, že otázka

„Koho křesťané vlastně uctívají?“ měla být dávno zodpovězena. Přesto se však křesťanský svět ještě ve 4. stole-tí nachází uprostřed doposud největší teologické bouře, která, jak se zdá, jen tak neskončí. Jak někdo poznamenal: „Jedna věc je uctívat Krista jako Boha na kolenou v modlitbě, druhá věc však je to vysvětlit, když se postavíme…“

Křesťané tedy sice od počátku uctívali Krista jako Boha, bylo však třeba ještě vysvětlit, v jakém slova smyslu ho jako Boha vyznávají.

Jak je obecně známo, pokračuje křesťanství ve šlépějích starozákonní židovské víry, která stavěla na strikt-ním monoteismu (Dt 6). Bůh Starého zákona, Hospodin, byl jediný Stvo-řitel, jediný Bůh. Jak křesťané vysvět-lí tvrzení, že i Kristus je Bůh, aniž by tento pilíř monoteismu popřeli? Navíc se jevil Ježíš z Nazareta veskrze lidsky. Nejenom že zde na zemi prožil desít-ky let běžného lidského života, ale ta-ké nakonec umírá krutou, ale zcela lid-skou smrtí. Jinými slovy, jak může být Bůh člověkem? Jak může trpět? Není snad Bůh neměnný?

Antický kritik křesťanství, Kelsos, uštěpačně poznamenává, že: „Boží tě-lo by se nenarodilo... ani by nejedlo.“ Jinými slovy, jak shrnuje historik A. Harnack: „Je to božské, které se ob-jevilo na zemi a spojilo člověka s Bo-hem, totožné s nejvyšším božským, které vládne nebi i zemi, nebo je to polobůh?“ Křesťané na základě zjeve-né pravdy apoštolského učení museli oba stěžejní pilíře svého náboženství obhájit a vysvětlit: Kristus jako pravý Bůh i pravý člověk.

První čtyři století se tak stala příbě-hem příběhem křesťanské teologie, která se snaží proplout mezi Skyllou a Charybdou dvou teologických omy-lů. Na jedné straně stáli ti, kteří se sna-žili toto pnutí vyřešit podkopáním Kristova pravého lidství. Mezi ně řadí-me variace gnostických heretiků, kteří v zásadě neměli problém s Kristovým

16 | ZÁPAS O DUŠI

božstvím, ale „jen“ s jeho pravým lid-stvím. Na druhé straně stáli ti, kteří neměli problém s Kristovým pravým lidstvím, zato vycházeli z představy striktního monoteismu, který nebyl slučitelný s žádnou představou „plura-lity“ božských osob. Klíčovým hnutím byl monarchianismus (monos, arché – „jeden vládce“), obzvláště jeho odnož zvaná modalismus, jehož zastánci se za každou cenu snažili ochránit Boží jednotu. A tak tvrdili, že Bůh je pouze jeden, v průběhu dějin spásy se však projevuje různými způsoby či „mó-dy“. Stručně řečeno věřili, že je jeden Bůh, který je v rámci starozákonní-ho období nazýván jako Otec, v rám-ci novozákonní doby Syn a od doby církve Duch (např. Sabellius v Římě ztotožňuje Syna s Otcem natolik, že ho nazývá „Syno-Otec“, hyo-patér; Praxes podle Tertuliana zase svým za-měňováním Božích osob „křižuje Ot-ce a vyhání Parakléta“). Ačkoliv se na první pohled jednalo o srozumitelné vysvětlení, obsah a učení Bible nako-nec plně vysvětlit nedokázalo. Písmo totiž nedovolí Boží osoby takto zploš-ťovat. Každá z nich jedná sama za sebe a je jasně odlišitelná od druhé (viz Je-žíšův křest; Mt 3,13–17).

Dalším významným pokusem vy-světlit pnutí mezi Kristovou lidskou a božskou přirozeností byly různé for-my učení o gradaci božství (obecně známé jako subordinacionismus). Jed-nalo se o raně křesťanskou snahu vy-světlit vnitrobožské vztahy tím, že se Kristovo božství řadí svou podstatou pod božství Otce. Justin Mučedník je například schopný nazvat Syna „dru-

hým Bohem“ (deuteros-theos).

Asi nejvýznamnějším zastáncem for-my tohoto učení byl známý myslitel Órigenés. Ten sice zastával božství Syna a Ducha, zároveň je však podří-dil Otci, aby tak udržel Boží jedinost. Z toho pro něj také vyplýval závěr (v rozporu s novozákonním učením), že se nesmíme modlit k Synu, ale pou-ze k Otci, skrze Syna. Díky velkému Órigenovu vlivu se tato podoba trojič-ního učení rozšířila ve východní části církve. Mnozí historikové se domní-vají, že když na scénu přichází se svým učením náš hlavní antagonista Areios, podnítí pouze to, co díky Órigeno-vě nevyjasněnému trojičnímu učení již nějakou dobu doutnalo.

Arciheretik Areios

Areios byl presbyterem v Alexandrii, kde se kolem roku 318 pustil do spo-ru s tamním biskupem Alexandrem o podstatě Ježíše Krista. Začíná učit o pravé podstatě Otce a Syna, s cílem vyjasnit Órigenovu trojiční teologii. Na základě novoplatónských principů o prazákladním bytí, které je samotné nezávislé a nestvořené, došel k závě-ru, že tuto podstatu může mít pouze Otec, jinak by hrozil ditheismus (do-slova „dvojbožství“). Syn je zrozený z Otce ve smyslu stvořený – se všemi důsledky. Tím postavil Syna svou pod-statou jednoznačně na stranu stvoření.

Podle Areia je Ježíš Kristus sice bož-skou bytostí, ta je však ve výsledku stvořená Otcem. Syn byl prvním a nej-větším z Božího stvoření. Otec skr-ze Syna tvoří vše. Syn je tedy jakýmsi polobohem, nicméně byl sám Otcem

ČÍSLO 166 | 17

stvořen z ničeho. Pouze Otec je věčný a nestvořený Bůh. Veškeré výsady, kte-ré Syn má, neplynou z jeho přiroze-nosti, ale z Boží milosti. Tento pohled se odráží ve známém Areiově rčení, které razil ve svém hlavním díle „Hos-tina“ (Thaleia), kde píše o Synu že „by-la doba, kdy nebyl“ (Ἧ ποτε ὅτε οὐκ ἦν). Areios měl se svými následovní-ky za to, že tímto pojetím chrání zá-kladní pilíř pravého náboženství, tedy monoteismus. Věřil, že by víra v Syno-vo pravé božství nevyhnutelně vedla k nějaké formě biblicky zapovězeného polyteismu (tato věrouka je dodnes s určitými variacemi zastávána svěd-ky Jehovovými a věroučně unitářský-mi systémy).

Komplikovanost celého sporu ještě prohloubila skutečnost, že se Areios nezřídka odvolával na učení Písma: od nauky o monoteismu až po celou řadu zmínek o Ježíšově podřízenosti Otci, omezenosti, nevědoucnosti a proměn-livosti. Nicméně tento zjednodušující přístup k Bibli (někdy nazýván „bib-licismus“) nejenže nebral dostatečně v potaz ostatní biblické údaje o pravé identitě Syna, ale také vycházel z filo-zofií pokřiveného pohledu na samot-ného Boha.

Tím se rozhořel otevřený spor. Ko-lem roku 320 shromáždil biskup Alexandr na regionálním synodu egyptské biskupy, kteří Areia s jeho pohledy odsoudili a sesadili. Ten se však nemínil svých přesvědčení vzdát. Odešel do Palestiny, kde získal pod-poru velké části východních biskupů, jelikož mnozí z nich studovali u stejné-ho učitele, Lúkiana z Antiochie (který

podle některých historiků zastával po-dobnou christologii jako později sám Areios).

Není jasné, zda Areiovi podporova-telé jeho postojům do důsledku rozu-měli, jisté je, že se blížili Órigenově důrazu na subordinaci Syna, který byl na východě velmi rozšířený. S Órige-nem se však arianismus rozcházel v zá-sadním bodě, a to v otázce Ježíšovy podstaty. Tu východní teologové chá-pali jako nestvořenou, byť podříze-nou Otci. Tímto se celý spor ještě více komplikoval. Začínalo být zřejmé, že bude třeba se k němu postavit čelem.

Nicejský koncil

V reakci na neutuchající kontroverze ohledně podstaty Ježíše jako Syna Bo-žího se po nějaké době rozhodl císař Konstantin I. Veliký svolat roku 325 do své císařské rezidence v Niceji, jed-né maloasijské vesnici, která leží ne-daleko od Marmarského moře, první ekumenický koncil (či synodu). Se-šli se tam biskupové východní církve a také několik klíčových zástupců její západních větve, dohromady přes 300 biskupů (podle pozdější tradice 318, viz Abrahamovi služebníci; Gn 14,14), řada presbyterů a diakonů. Po edik-tu milánském, který učinil roku 318 z křesťanství legální náboženskou ví-ru, se jednalo o další krok k integraci křesťanství a panující moci. Po obdo-bích pronásledování a skrývání, které křesťany od počátku provázelo, se ny-ní karty obrátily a křesťané jsou pozvá-ni k jednání se samotným císařem! Ten si také dal, podle záznamu církevního historika Eusebia, patřičně záležet na

18 | ZÁPAS O DUŠI

tom, aby svým zjevem připomínal té-měř andělského posla a ochránce no-vě uznaného křesťanského nábožen-ství. Jeho cílem bylo zprostředkovat řešení, které by učinilo přítrž teolo-gickým polemikám a sjednotilo křes-ťany ve společném vyznání. Toto vy-znání (symbolum) nyní mělo sloužit jako prubířský kámen ortodoxie. Je-ho poradci z řad západních bisku-pů byli silní zastánci Kristova pravé-ho božství, a tak se i sám Konstantin ve výsledku zasadil o formulaci, kte-rou dnes známe jako nicejské vyznání víry, přestože konečné znění dostalo až na druhém ekumenickém koncilu o padesát let později (viz níže). Je roz-děleno do tří článků, tedy vyznání ví-ry v Otce Stvořitele, Syna Vykupite-le a Ducha svatého. Toto vyznání, či „krédo“ známé jako Nicaenum, bylo přímou odpovědí na teologické názo-ry Areia a jeho následovníků. Klíčo-vá část vyznává podstatu Ježíše Krista následovně:

Bůh z Boha, Světlo ze Světla,

pravý Bůh z pravého Boha,

zrozený, nestvořený,

jedné podstaty s Otcem,

skrze něho všechno je stvořeno.

Zde nacházíme nejen jádro nejvý-znamnějšího křesťanského vyznání, ale podstatu samotného křesťanství. O těchto řádcích byly napsány stohy knih a stohy teologických pojednání. Ať už bychom k nim chtěli dodat co-koli, dotkneme se celé problematiky pouze povrchně.

Klíčovým pojmem, který nám po-může vrhnout světlo na ostatní poj-my, je zároveň i ten, který v minulosti

vzbudil nejvíce kontroverzí. Jedná se o řecký pojem homoúsios (ὁμοούσιος). V našem textu se skrývá pod pře-kladem „jedné podstaty“ [s Otcem] (ὁμοούσιον τῷ Πατρί). Je slože-ninou přídavného jména homos tedy „stejný“ a příčestí úsia, což znamen „bytí“ či „podstatu“. Jinými slovy se zde o Synu vyznává, že je stejné pod-staty jako Otec: je „soupodstatný“ či „soubytný“. Jak jsme viděli, tvrze-ní, že Ježíš Kristus je Bůh, mohlo být v mnoha ohledech překrouceno k té či oné teologické perspektivě. Proto krédo upřesňuje, co se pojmem Bůh myslí. Nenechává ani smítko pochyb, o jakém božství je zde řeč. Stejné bož-ství, které má Otec, má i Syn. Stejný „materiál“, „z něhož je Bůh“ (quidi-tas), náleží i Synu (samozřejmě mlu-vit o materiálu v kontextu božího by-tí je vzhledem ke konotacím češtiny značně nepatřičné, přibližuje však po-jem „podstata“). Pokud je Otec věčný, neměnný, všemohoucí Bůh, je stejně tak i Syn věčný, neměnný, všemohou-cí Bůh. Nelze tedy mluvit o Ježíšově božství v odvozeném slova smyslu. Syn je sice „zrozený“ (γεννηθείς), což s ohledem na soupodstatnost nemůže znamenat, že je „stvořený“ (γενηθείς). Syn je Bohem ne z Otcovy vůle, ný-brž z jeho podstaty. Je „pravý Bůh z pravého Boha“. Termín homoúsios sta-ví Syna jednoznačně a neodvolatelně na stranu Boha. Tento závěr byl v pří-mém rozporu s Areiovým učením, kte-ré koncilní otcové v závěru odsoudili jako heretické a prohlásili jej za anathe-ma tedy „prokleté“.

ČÍSLO 166 | 19

Homoúsios vs. homoiúsios

Nicejský koncil sice soupodstatnost Syna s Otcem, a tím i Synovo pravé božství jednohlasně obhájil, ke kýže-nému sjednocení rozepřených stran to však přesto nevedlo.

Nejenže nevzbuzoval termín homo-úsios svým mimobiblickým původem důvěru, východní Origenovský su-bordinacionismus měl navíc stále v ži-vé paměti spor se sabeliány (či moda-listy), kteří používali pro zdůraznění jednoho božství tentýž termín (který byl z toho důvodu roku 268 odsou-zen na synodu v Antiochii). Vznikly tak defacto tři teologické frakce:

1) Strana ariánů – kteří tvrdili, že Syn je stvořená bytost a svou podsta-tou, tedy bytím, je kategoricky jinou bytostí než Bůh.

2) Strana nikajských teologů – kteří zastávali Synovu soupodstatnost s Ot-cem, a tedy jeho pravé božství.

3) Origénovská strana – někdy ta-ké zvaná jako semiariáni, zahrnova-la většinu tehdejších východních bis-kupů, kteří sice hájili Synovu věčnou, nestvořenou, božskou podstatu, ale takovou, která je ve svém božství pod-řadná Otci.

Tři teologické tábory a jejich odlišné christologické názory bychom moh-li názorně také shrnout třemi řecký-mi pojmy. Již jsme se seznámili s po-jmem homoúsios, který zastávali nicejští teologové. Jim oponovali ariáni, kteří tvrdili, že Syn je jiné podstaty. Je te-dy hetero-úsios (technicky anomoios; Syn je Otci ve všem „nepodobný“). Me-zi nimi stáli východní stoupenci óri-genovské teologie, kteří hledali mezi

ariánskou a nikájskou pozicí střední

cestu.

Tvrdili, že Syn není ani stejné (ho-mo-), ani jiné (hetero-), ale podobné (homoi-) podstaty s Otcem. Nezasvě-cený čtenář by mohl být v pokuše-ní považovat tyto debaty, vyjádřené rozdílem jedné řecké ioty (homo-úsios vs. homoi-úsios), za teologické cedění komára.

V chápání nicejských teologů, kte-rým nakonec přitakal celý křesťanský svět, se však jednalo o rozdíl nedozír-ných důsledků. Syn jednoduše buď je Bůh, nebo není. Pokud mu je pouze podobný, pak nelze mluvit o pravém Bohu a jeho uctíváním se dopouštíme modloslužby.

Athanasius contra mundum

Později se sice ukázalo, že strana óri-genovská a nicejská k sobě měly teolo-gicky blíž, než se zprvu zdálo, přesto se zpočátku ariánské straně podaři-lo órigenovské přesvědčit, že jsou si svým pojetím christologie blíže než s nicejskými. Na několik let tak získa-li početní převahu. Tomu významně pomohla i turbulentní politická situa-ce. Následujících 50 let hořkých sporů se totiž neslo v prostředí překotných změn vládnoucích císařů a politických intrik, které celý spor pouze prohlu-bovaly a komplikovaly.

Právě v období, ve kterém přízeň vlády a početní převahu získává ari-ánská strana, se zaskvěl neústupný obhájce nicejského pravověří Athana-sios z Alexandrie (česky také Atanáš).

Ten se roku 328 stává bisku-pem v Alexandrii a pouští se do

20 | ZÁPAS O DUŠI

neohroženého a vytrvalého boje s ari-anismem. Už jako diákon prokázal Athanasios na nicejském koncilu své argumentační nadání. Svá klíčová li-terární díla, zejména O vtělení (De In-carnatione) a Promluvy proti ariánům (Contra Arianos), zasvětil protiariánské polemice. Athanasios svou argumen-taci nepromýšlel primárně trojičně, ale soteriologicky, tedy v kontextu spásy. Písmo přece dosvědčuje, že nás Bůh přišel mimo jiné vykoupit ze smrtel-nosti našeho těla, přetvořit nás ke své-mu obrazu a darovat nám věčný život. Slovy Písma nás přišel učinit „účastní-ky jeho božské přirozenosti“ (2Pt 1,4 ČSP). Jak by se to však mohlo stát, po-kud ten, kdo nás sjednocuje s Bohem, není sám Bůh? Athanasios píše:

„V Kristu tedy bylo lidské pokole-ní zdokonaleno, a tak obnoveno, jak bylo i na počátku, nebo spíše s ještě větší milostí. Neboť jestliže jsme po-vstali z mrtvých, již se nebojíme smrti, nýbrž budeme v Kristu provždy vlád-nout v nebi. To se však stalo proto, protože vlastní a z Otce pocházející slovo Boží samo obléklo tělo a stalo se člověkem.“

Athanasios neúnavně poukazuje na skutečnost, že pouhé stvoření (či po-lobůh), které je svým bytím od Bo-ha Otce kategoricky oddělené, by nás nemohlo přivést zpět k Otci a učinit nás Božími syny. Podobně jako mno-zí další také zdůrazňoval, že uctívat Syna s podstatou jinou než v prav-dě božskou by bylo neobhajitelné modlářství.

Svou neústupnost prokázal Athana-sios i svým životem. Podstoupil více

než pět vyhnanství, z nichž některá tr-vala dlouhé roky, jen proto, že se pev-ně držel Nicaena.

V bouřlivém politickém klimatu pl-ném zvratů neměnil Athanasios kabát podle toho, co by pomohlo jeho cír-kevní kariéře. Trval na svém přesvěd-čení i v době, kdy se zdálo, že se celý svět obrací na ariánskou víru. Athana-sios si stál na svém takřka proti celé-mu světu, a proto se až dodnes praví: Athanasius contra mundum („Atanáš pro-ti světu“).

Nicejské vyznání dnes

Na Athanasiův neutuchající boj za nicejskou ortodoxii navázali v polovi-ně 4. století kapadočtí otcové. Ti nau-ku o soupodstatnosti nejen zásadně propracovali, ale také se zasadili o ob-hajobu božství Ducha svatého, kte-ré čelilo útokům v kontroverzi s tzv. pneumatomachoi („bojovníky proti Du-chu“). Poté co nastoupil na trůn v roce 364 císař Valentinian, pověřil správou východní části říše ariánského vladaře Valenta. Ten se pustil do pronásledo-vání jak nicejských, tak órigenovských křesťanů, což obě strany zásadně sblí-žilo a nakonec je to v odporu vůči ari-anismu úplně sjednotilo. Po nástupu nového pronicejského císaře Gratia-na vyústil v roce 381 nově sjednoce-ný odpor proti arianismu dalším eku-menickým koncilem, který se odehrál v Konstantinopoli (Cařihradu). Ten předchozí nauku nicejského vyzná-ní víry potvrdil a doplnil ji o nauku o Duchu svatém, o kterém původně nicejské vyznání nic konkrétního ne-říká. Finální podoba kréda je sice dnes

ČÍSLO 166 | 21

známá jako nicejské vyznání víry (či jednoduše „krédo“), ve skutečnosti se však jedná o nicejsko-cařihradské vy-znání víry pocházející až z roku 381. V každém případě toto vyznání obsa-hově i věcně odráží nicejské vyznání z roku 325. V této podobě se dodnes vyznává nejen v církvi pravoslavné a římskokatolické, ale také v mnoha protestantských církvích.

Viděli jsme tedy, že je příběh nicej-ského vyznání protkaný celu řadou zvratů, a to nejen teologických, ale i politických, které svědčí o silném lid-ském vlivu – často ve větší míře, než si samotní křesťané připouštějí. To nám připomíná, že žádné vyznání, nehledě na jeho nesmírnou důležitost, nelze postavit na roveň Písma svatého. Bylo by však naivní domnívat se, že spletité historické okolnosti nicejského kréda mohou být záminkou k ignorování je-ho závěru. Nepůsobí Pán Bůh svrcho-vaně své záměry právě uprostřed lid-ského, často hříšného počínání? (Viz Josefovo vyznání Boží svrchovanosti v Egyptě; Gn 45,5; 50,20.)

Po sedmnácti stoletích církevní his-torie vidíme snad lépe než kdy dřív, že pravda o Bohu Otci, Stvořiteli nebe a země a jeho jednorozeném, soupod-statném Synu, který se stal člověkem pro nás a naši spásu, kterou nám přiná-ší působení Ducha svatého, je učení, které nejen obstálo v testování časem, ale které také unikátním způsobem odráží a chrání zvěst novozákonního evangelia o Bohu, který se stal člově-kem, aby nás vykoupil z prokletí hří-chu. Nemělo by nás proto překvapit, že ačkoliv se protestanští reformátoři

snažili očistit církevní praxi od nebib-lických nánosů lidské tradice, nicejské vyznání víry zůstalo ve všech hlavních větvích reformace zachováno, vyučo-váno a vyznáváno jako shrnutí biblic-ké pravdy. Nikdy nepřestalo být pova-žováno za základní a zásadní vyznání křesťanské teologické identity.

Každá generace věřících se musí za-sadit o to, aby nezůstal obsah tohoto vyznání pohřben jako relikt historie, ale aby byl znovu vykládán, vysvětlo-ván, obhajován a vyznáván. Protože ten, kterého Nicejské krédo vyznává, je „tentýž včera, i dnes i navěky“ (Žd 13,8).

A toto je život věčný: Aby poznávali tebe, jediného pravého Boha, a toho, kterého jsi poslal, Ježíše Krista. (J 17,3 ČSP)

Nicejské krédo:

Věřím v jednoho Boha,

Otce všemohoucího,

Stvořitele nebe i země,

všeho viditelného i neviditelného.

Věřím v jednoho Pána

Ježíše Krista,

jednorozeného Syna Božího,

který se zrodil z Otce

přede všemi věky:

Bůh z Boha, Světlo ze Světla,

pravý Bůh z pravého Boha,

zrozený, nestvořený,

jedné podstaty s Otcem,

skrze něho všechno je stvořeno.

On pro nás lidi

a pro naši spásu

sestoupil z nebe,

skrze Ducha svatého

přijal tělo z Marie Panny

a stal se člověkem.

22 | ZÁPAS O DUŠI

Byl za nás ukřižován,

za dnů Pontia Piláta,

byl umučen a pohřben.

Třetího dne vstal z mrtvých

podle Písma.

Vstoupil na nebesa,

sedí po pravici Otce.

A znovu přijde, ve slávě,

soudit živé i mrtvé

a jeho království bude bez konce.

Věřím v Ducha svatého,

Pána a Dárce života,

který z Otce (i Syna) vychází,

s Otcem i Synem je zároveň

uctíván a oslavován

a mluvil ústy proroků.

Věřím v jednu svatou,

všeobecnou apoštolskou Církev.

Vyznávám jeden křest

na odpuštění hříchů,

očekávám vzkříšení mrtvých

a život budoucího věku.

Amen.

Mojmír Adámek je členem církve Bibli-

cké společenství křesťanů v Kroměříži(krestanekromeriz.cz)

Věřila raná církev v božství Krista?

Zeptejte se průměrného muslima, unitáře, svědka Jehovova nebo třeba

RANÁ CÍRKEVA BOŽSTVÍ KRISTA

Nathan Busenitz

jen nekřesťanského skeptika, který če-tl nebo viděl Šifru mistra Leonarda, a bu-dou chtít vás přesvědčit, že odpověď zní, ne. Podobné zdroje jako Šifra nám říkají, že božství Krista je učení, které bylo objeveno několik století po Ježí-šově smrti jako výsledek vlivu pohan-ství na církev čtvrtého století, v době, kdy přijala římská říše křesťanství jako své oficiální náboženství.

Především císař Konstantin je obvi-ňován, že pozdvihl Ježíše na úroveň božství, což byl počin dalekosáhlého významu, kterého se podařilo dosáh-nout na nicejském koncilu v roce 325. Dan Brown to vyjadřuje (ústy jedné ze svých literárních postav) následov-ně: „Ježíšovo ustanovení ‚Synem Bo-žím‘ bylo oficiálně navrženo a přija-to volbou na nicejském koncilu. … Když Konstantin oficiálně schválil Je-žíše jako Božího Syna, obrátil Ježí-še v božskou bytost, která sahala nad rámec světa lidí, v entitu, jejíž síla je nenapadnutelná.“

Jak mohou věřící odpovědět na ta-ková obvinění?

Nejlepší odpovědí je samozřejmě dokázat z Písma, že Ježíš je Bůh. Mů-žeme si být jistí, že raná církev uzná-vala Ježíšovo božství (a my bychom měli mít stejnou víru), protože Nový zákon tuto pravdu jasně učí. Důka-zy najdeme na mnoha místech Bible. Aniž bychom zacházeli v této věci do podrobností, uvádím malý vzorek tex-tů, které vyučují božství Krista: Izajáš 9,6; Matouš 1,23; Jan 1,1.14.18; 20,28; Skutky 20,28; Římanům 9,5; 1. Ko-rintským 1,24; 2. Korintským 4,4; Fi-lipským 2,6; Koloským 1,15–16; 2,9;

ČÍSLO 166 | 23

Titovi 2,13; Židům 1,3.8; 2. Petrův 1,1; 1. Janův 5,20.

Co nám však praví církevní histo-rie mimo stránky Nového zákona? Uznávali církevní otcové božství Je-žíše Krista? Nebo začali křesťanští ve-doucí vyznávat víru v Boha Syna až ve čtvrtém století (po konání nicejského koncilu)?

Ačkoli neuvádím vyčerpávající se-znam, přináším několik citací předni-cejských církevních otců, které doklá-dají jejich víru v božství Ježíše Krista. Všichni tito raní křesťanští teologové žili před začátkem vlády Konstantina a před konáním nicejského koncilu. A jako takoví nám zajišťují nevyvrati-telný důkaz (z postnovozákonní éry), že Konstantin nebyl prvním člověkem církevní historie, který vyznával toto učení. Naopak, prvotní církev věřila, že Ježíš je Bůh, již od doby apoštolů.

(V každé citaci podtržením zvýraz-ňuji klíčovou frázi.)

1. Ignác z Antiochie (50–117): „Vždyť náš Bůh, Ježíš Kristus, byl po-čat z Marie podle Božího plánu, a to jak ze semene Davidova, tak z Ducha svatého.“ (Ignác, List Efezským, 18,2)

2. Ignác: „Protože nyní je mnohem zjevnější, že náš Bůh, Ježíš Kristus, je v Otci.“ (Ignác, List Římanům, 3,3)

3. Ignác: „Oslavuji Ježíše Krista, Bo-ha, který vás učinil velice moudrými, vždyť jsem vypozoroval, že pevně sto-jíte v nepohnutelné víře, takříkajíc při-biti ke kříži Pána Ježíše Krista.“ (Ignác, List Smyrenským, 1,1)

4. Polykarp ze Smyrny (69–155): „Nyní kéž Bůh a Otec našeho Pána Je-žíše Krista a sám věčný velekněz, Syn

Boží Ježíš Kristus, vás buduje ve ví-ře a pravdě…, a nás, kteří jsme s vámi a všechny pod nebem, kteří ještě uvěří v našeho Pána a Boha Ježíše Krista a je-ho Otce, který jej vzkřísil z mrtvých.“ (Polykarp, Filipským, 12,2)

5. Epištola Barnabášova (napsána asi 70–130): „Jestli se Pán podrobil utrpení pro naše duše, ačkoli je Pánem celého světa, kterému Bůh řekl při za-ložení světa ‚učiňme člověka, aby byl naším obrazem podle naší podoby,‘ jak je tedy možné, že se podrobil utr-pení z rukou lidí?“ (Epištola Barnabášo-va, 5,5)

6. Justyn Mučedník (100–165): „A že Kristus, který je Pán a Bůh Syn Boží a který se dříve zjevil v moci ja-ko člověk, jako anděl a ve slávě ohně jako keř, tak se také projevil při soudu vykonaném nad Sodomou a v plnosti se ukázal tím, co bylo řečeno.“ (Justyn Mučedník, Dialog s Tryfónem)

7. Justyn: „Nejdřív mi dovol zno-vu probrat proroctví, což chci udělat, abych dokázal, že Ježíš je nazýván jak Bůh, tak Hospodin zástupů.“ (tamtéž)

8. Justyn: „Otec vesmíru má Syna, který je také, jako první zplozené slo-vo Boží, dokonce Bůh. A od pradávna se zjevoval ve formě ohně, v podobě anděla Mojžíšovi a dalším prorokům. Ale nyní, v době tvé vlády, se stal, jak už jsem řekl, člověkem z panny…“ (Justyn Mučedník, První apologie)

9. Tacián (110–172): „Nejednáme ja-ko pošetilci, ach, Řekové, ani nepro-nášíme prázdná slova, když vám ohla-šujeme, že Bůh se narodil v podobě člověka.“ (Tatian, Řeč k Řekům)

10. Melito ze Sard (zemř. cca 180):

24 | ZÁPAS O DUŠI

„Ten, který se vznášel na zemí byl sám pověšen; ten, který upevnil nebesa, byl sám upevněn hřeby; ten, který dr-ží zemi, byl sám držen na dřevě; Pán všeho byl ponížen v nahém těle – Bůh usmrcený! … Aby nemohl být viděn, světla se odvrátila a den se stal tem-notou – protože zavraždili Boha, kte-rý nahý visel na dřevě. … To je ten, který stvořil nebesa a zemi a na počát-ku spolu s Otcem utvořil člověka, ten, který byl předpovězen skrze zákon a proroky, který na sebe vzal tělesnou podobu v panně, který byl pověšen na dřevo, který byl pohřben do země, který vstal na místě mrtvých a vystou-pil na nejvyšší nebesa a sedí na pravici Otce.“ (Melito, 5. ANF, VIII:57)

11. Ireneus z Lionu (120–202): „Ode všech obdržel svědectví, že byl skutečný člověk a že byl skutečný Bůh, od Otce, od Ducha, od andělů, od sa-motného stvoření, od lidí, od odpad-lých duchů a démonů.“ (Ireneus, Proti bludům, 4.6.7.)

12. Ireneus: „Kristus Ježíš je náš Pán a Bůh a Spasitel a Král podle vůle nevi-ditelného Otce.“ (tamtéž, 1.10.1)

13. Klement Alexandrijský (cca

150–215): „Toto Slovo, tedy Kristus, původce obojího, především naše-ho bytí (protože on byl v Bohu) a ta-ké našeho blahobytu, právě toto slo-vo se nyní zjevilo jako člověk, on sám byl jak Bůh, tak člověk – Autor veš-kerého našeho požehnání. Jím jsme, když jsme vyučováni dobrému živo-tu, posláni na cestu k životu věčné-mu. … Slovo, které nám na počátku jako Stvořitel udělilo život, když nás utvořilo, nás učilo žít dobře, když se

zjevilo jako náš Učitel; aby nás pak ja-ko Bůh mohlo vést k životu, který ni-kdy nekončí.“ (Klement Alexandrij-ský, Výzva pohanům)

14. Tertulián (cca 160–225): „Pro-tože jedině Bůh je bez hříchu a jediný člověk bez hříchu je Kristus, protože Kristus je zároveň Bůh.“ (Tertulián, De testimonio animae – Svědectví duše)

15. Hippolytus (170–235): „Samot-né Slovo tohoto Boha je ze samotného Boha. Proto také Slovo je Bůh, je bož-ské podstaty.“ (Hippolytus, Refuta-tio Omnium Haeresium – Vyvrácení všech herezí)

16. Órigenés (cca 185–254): „Ježíš Kristus … v posledních časech, sám sebe zmařil (vzdal se své slávy), stal se člověkem a ač Bůh, byl vtělen, a i když byl učiněn člověkem zůstal Bohem, kterým již byl.“ (Órigenés, O zákla-dech, předmluva)

17. Novacián z Říma (210–280) „Protože Písmo stejnou měrou vyhla-šuje Krista také jako Boha, jako vyhla-šuje samotného Boha jako člověka. Stejnou měrou popisuje Ježíše Krista jako člověka, jako popisuje Krista Pá-na jako Boha. Protože ho nepředklá-dá jen jako Syna Božího, ale také ja-ko Syna člověka. Ani neříká jen Syn člověka, ale také má ve zvyku mluvit o něm jako o Synu Božím. Takže když je z obojího, pak je obojím, proto-že kdyby byl jen jedním, nemohl by být tím druhým. Protože sama přiro-zenost předepsala, že o něm musíme věřit, že je člověk, který je z člově-ka a tatáž přirozenost předepsala, že o něm také musíme věřit, že je Bůh, který je z Boha. … Proto ať ti, kteří

ČÍSLO 166 | 25

JAK MI POMÁHÁ ZNALOST CÍRKEVNÍ HISTORIE SPRÁVNĚ ROZUMĚT PÍSMU?

Eric C. Smith

Potřebujeme nejen pomoc, abychom rozuměli, co nás učí Bible, potřebujeme také živé předlohy, podle kterých budeme uvádět její učení do života.

Anglický teolog J. I. Packer často vy-právěl, jak ho požádali, aby sloužil jako mladší knihovník ve studentské organizaci Inter-Collegiate Christian Union. Packer byl tehdy devatenácti-letý student na Oxfordu a byl křesťan teprve asi jeden rok. Byl tehdy hroz-ně sklíčený svým neúspěšným zápa-sem s hříchem a stagnujícím růstem. Přijímal také učení vítězné odnože křesťanského života, což celou situa-ci ještě zhoršovalo. A tak se stalo, že Packer začal ve špinavém sklepě tří-dit knižní dary, které knihovna před

časem dostala. A jak ty hromady pročí-tal, narazil na nerozřezaný soubor děl starého puritánského kazatele Johna Owena. Zaujaly ho názvy vytištěné na hřbetě šestého dílu: O hříchu přebývají-cím v nitru věřícího a O umrtvování hříchu. Packer rozřezal 300 let staré stránky a objevil poselství o posvěcení, které bylo neobyčejně věrné Písmu, realis-tické, plně naděje a života. Od té doby byl jiný člověk.

Církevní historie nás často může po-dobně překvapit. Nenabízí nám ne-omylného průvodce vírou a životem – od toho máme Bibli –, ale předává nám úžasné pozvání. Láká nás do spo-lečnosti našich spoluvěřících, kteří ve své době milovali, poslouchali a žili totéž vzácné Boží slovo jako my. Když zvažuji, jak pomáhá studium církevní historie našemu chození s Kristem, vy-baví se mi tři výhody.

Výklad

„Mé svědomí je zajatcem Božího slova,“ zní slavné prohlášení Martina Luthera. V křesťanském životě je na-ší nejvyšší autoritou jedině Písmo, jak nám Luther a další reformátoři připo-mínají. Přesto nám lidé náležející Bo-hu v časech dávno minulých slouží ja-ko neocenitelní partneři při výkladu a aplikaci Písma do našich dnešních životů.

Například když církev čtvrtého sto-letí zažívala zmatky ohledně osoby Krista, Atanáš zkoumal Písmo a odváž-ně prohlašoval, že Ježíš Syn je „pravý Bůh z pravého Boha“. Nedlouho po-tom vstoupil Augustin do debaty s Pe-lagiem. Uvedl na pravou míru, jak se

rozumí, že Ježíš Kristus, Syn člověka, je člověk, rozumí také, že tentýž Ježíš je zván také Bohem a Synem Božím.“ (Novacián, De trinitate – O Trojici)

www.thecripplegate.com

26 | ZÁPAS O DUŠI

skutky a spravedlnost odráží v našem srdci a trval na tom, že jsme spaseni je-dině vírou. V jedenáctém století nám Anselm pomáhá pochopit, proč se stal Bůh člověkem, jediným prostřední-kem, který byl schopen zaplatit dluh za hříchy, který jsme měli před svatým Bohem. V šestnáctém století Luther našim znepokojeným srdcím neje-nom vyhlásil spasení z víry, ale také nás volal ke službě Bohu celým živo-tem, když objevil biblické učení o po-volání. Kdykoli si dnes čtu Bibli, mám užitek z díla těchto věrných vykladačů Písma a jim podobných.

Když vy i já čteme a vykládáme Pís-mo, stojíme na konci dlouhé řady bra-tří a sester, kteří se těžce namáhali, aby vytrvali, ubránili, porozuměli a žili tu-též knihu jako my. Z jejich dřiny přijí-máme nezměrný užitek! Kde bych byl, stejně jako J. I. Packer, bez hlubokého zápasu puritánů s učením o posvěce-ní? Nebo bez Whitefieldova zapálené-ho soustředění na nezbytnost nového narození? Nebo bez pečlivého rozbo-ru pravého probuzení od Jonathana Edwardse? Pokaždé, když svému sbo-ru vysvětluji, jak je důležité být „plný Ducha“ z Efezským 5,18, vzpomenu si, jak pro mě Adrian Rogers přivedl tuto pravdu k životu v jednom konkrétním kázání z poloviny 80. let minulého století. A mohl bych pokračovat.

Studium historie církve nám pomá-há vykládat Bibli. Ne, křesťané žijící v minulosti nenašli vždy správný vý-klad. Například Augustinovu eklesio-logii raději pominu, ačkoli z jeho so-teriologie jsem nadšený. A mnohým svatým minulosti možná posloužilo

dobré pavlovské očišťování k uspoko-jení asketického sklonu jejich mysli. Když z Boží milosti dohlédneme dále nebo některé věci uvidíme jasněji než oni, pak jen proto, že stojíme na rame-nou těchto obrů.

Napodobování

Nepotřebujeme pomoct jen při po-rozumění biblického učení, potřebu-jeme také živoucí vzory, aby nám uká-zaly, jak uvést ono učení do života. Samotné Písmo nás vybízí:

Bratří, napodobujte mne. Hleďte na ty, kdo žijí podle našeho příkladu. (Fp 3,17)

Vzpomínejte na své vůdce, kteří k vám mluvili Boží slovo, pečlivě pozorujte, jaký byl konec jejich života, a napodobujte jejich víru. (Žd 13,7 ČSP)

Abychom dokázali žít křesťanský ži-vot, potřebujeme vzory. Historie círk-ve nám přináší zástupy bratří a sester z různých dob, kteří věřili zaslíbením, poslouchali přikázání a sehráli svou roli v tomto velkolepém příběhu.

Například myslím na odvážnou re-formační činnost Skota Johna Knoxe, který často opakoval, že „jeden člověk s Bohem je většina“. Často jsem nachá-zel povzbuzení v radostné kazatelské vytrvalosti anglikána Charlese Sime-ona, který překonal roky bolestného odporu ke své službě Kristově círk-vi a vydržel zde 54 věrných let. Když se cítím přemožen břemenem svých úkolů, vzpomenu si na slova Williama Careyho, otce moderní misie: „Mo-hu se plahočit. Mohu vydržet jakou-koli formu pronásledování. Jsem dlu-žen všechno.“ Kdo by odolal a nebyl by pohnut překrásným křesťanským

ČÍSLO 166 | 27

svědectvím Corrie ten Boom, evange-lizačním zápalem Johna Lelanda ne-bo Petera Cartwrighta nebo dětskou důvěrou George Müllera v Boha, kte-rý plní svá zaslíbení. Bez ustání hleď-me na podobné muže a ženy, protože oni bez ustání hleděli na Krista a jeho Slovo.

Někdy se jejich pohled samozřej-mě odchýlil. Když budete tyto histo-rické osobnosti sledovat dostatečně dlouho, zjistíte, že to nejsou svatí po-skládaní z barevných sklíček, ale mu-ži a ženy se stejnou přirozeností jako my (Jk 5,17), kteří jsou dostačujícím empirickým důkazem platnosti učení o úplné zkaženosti člověka a o hříchu přebývajícím v nitru člověka. Ti nej-lepší Boží lidé byli poddáni zmatené rozporuplnosti, hloupé malichernos-ti, měli strašná slepá místa, dopustili se kompromisů a nejvyšší zkaženos-ti. Ale jak nám připomíná Pavel, i tyto vlastnosti nám poskytují důležitá po-učení. O našich izraelských předchůd-cích píše:

„Tyto věci se staly příkladem pro nás, aby-chom nebyli žádostivi zlých věcí, jako oni byli žádostiví.“ (1K 10,6)

Máme se mnoho co učit z uklouznu-tí, bloudění a vzpour, které se odehrá-

ly v naší rodině víry.

Místo aby rostla naše sklíčenost nad špatnými příklady z historie církve, měly bychom je přijímat jako milosti-vé Boží varování.

A tak kdo si myslí, že stojí, ať hledí, aby ne-padl. (1K 10,12)

Ty nejméně lichotivé události z cír-kevní historie by nás měly pokořovat. Jestli jsou schopni hříchu oni, pak jsem

i já. Jestli tomu oni ve své době rozu-měli tak špatně, čemu dnes rozumím špatně já? Také se nám může dostat jis-tého povzbuzení, když si uvědomíme, že nikdy neexistovala dokonalá církev nebo neposkvrnění služebníci: Pán Je-žíš pro vykonání svého díla nikdy ne-hledal bezchybný materiál.

Inspirace

Historii církve potřebujeme, aby-chom z ní čerpali inspiraci.

„Proto i my, obklopeni takovým zástupem svědků, odhoďme všecku přítěž i hřích, který se nás tak snadno přichytí, a vytrvejme v bě-hu, jak je nám uloženo…“ (Žd 12,1)

Křesťanský život je vytrvalostní běh: dlouhý, vyčerpávající a vyžadující ne-ustálou víru v neviditelného Boha, který nás povolal. Někdy jsme na po-kraji sil, takže se sotva vlečeme kupře-du. Ale nejsme první, kdo tento ultra--maraton běží. Nespočet mužů a žen napříč věky slyšelo stejně jako my Ježí-šovo povolání a nastoupilo do tohoto závodu víry. Jejich životní podmínky a výzvy byly jiné než naše, ale lpěli na stejných zaslíbeních a lnuli ke stejné-mu věrnému Bohu, který je vedl míli za unavující mílí, dokud je nedovedl domů. Nyní nás tito svatí obklopují ve slávě jako „svědkové“ a dosvědču-jí, že Ježíš je hoden každého jednotli-vého kroku.

Jestli nás historie inspiruje příbě-hy jednotlivých věřících, pak nás také nutí pozvednou zrak výše, ke svrcho-vanému Bohu, kterému tito učedníci sloužili. Příběh církve nám připomí-ná, že tentýž Bůh, který k nám ho-voří skrze Písmo, trvale jednal napříč

28 | ZÁPAS O DUŠI

dějinami, plnil svá zaslíbení, udržo-val svůj lid a rozšiřoval království Pána Ježíše Krista. Historie církve nás po-vzbuzuje stejným poselstvím, jako dal Bůh Danielovi: pozemská království povstávají a zanikají, ale Synu člově-ka byla dána veškerá moc a jeho svatí pochodují dál (Da 7,1–28). Ježíš ni-kdy nepřestal stavět svou církev a brá-ny pekel ji nepřemohou (Mt 16,18). Náš Bůh si pro sebe vykoupil zástupy lidí z každého národa, kmene a jazy-ka větší, než kdokoli může sečíst (Zj 7,9–10). A to je pravda, dokonce když se příběh zdá být v časech nejtemněj-ších. Jak to vyjádřil G. K. Chester-ton: „Křesťanství mnohokrát zemřelo a opět bylo vzkříšeno, protože má Bo-ha, který zná cestu z hrobu.“

Lidé, kteří znají takového Boha, mo-hou se srdcem plným naděje vydržet téměř cokoli. Myslete na Thomase Ri-dleyho a Hugha Latimera svázané v ro-ce 1555 k upálení na oxfordské Broad Street za to, že podporovali protes-tantské reformy v Anglii. Když byla pochodeň zapálena, Latimer údajně poznamenal: „Buď dobré mysli, mis-tře Ridley, a chovej se jako muž. Dneš-ního dne zapálíme z Boží milosti v An-glii takovou svíci, která, věřím, nikdy neuhasne.“ Taková důvěra pochází ze známosti Pána dějin. Způsobí, že oče-káváte velké věci a snažíte se vykonat velké věci ve jménu Ježíše. Vkládá pí-seň do úst mučedníků, ocelově pev-nou víru do nitra reformátorů a smích do srdcí všech Božích dětí. Bůh je věrný tomuto velkému příběhu, kte-rý řídí, a všem maličkým lidem, kteří v něm mají úlohu.

Závěr

Často myslím na ten osudový den, kdy sfoukl mladý J. I. Packer prach z Owenova díla, podobně jako Jóši-áš, který znovu objevil svitek Deute-ronomia. Je to pro mě velmi osobní příběh, protože šedesát let poté, co se Packer setkal s Owenem, setkal jsem se s Packerem. Byl jsem také duchovně sklíčený student, plný hříchu a zmat-ku. Ale z Boží milosti jsem se chytil Packerovy knihy Quest for Godlines (Dů-vod ke zbožnosti) a narazil jsem na tu-též víru vzpružující puritánskou teolo-gii, kterou objevil desetiletí předtím. Stejně jako Packer jsem už nikdy nebyl stejným člověkem. Právě tak vás mů-že překvapit historie církve. Zkuste se o tom sami přesvědčit.

Vzpomeň na dávné dny, zvažuj roky z ge-nerace na generaci. (Dt 32,7)

www.equip.sbts.edu

Nicejské krédo vyznává „jednu cír-kev“ (unam ecclesiam) a má tím na mys-li, že je církev postavena na jedné ská-le, jednom Spasiteli, jednom vyznání. Westminsterské vyznání dodává, že jednota církve je v Ježíši Kristu. „Ka-tolická neboli univerzální církev, kte-rá je neviditelná, zahrnuje plný počet vyvolených, kteří byli nebo jsou ne-bo budou shromážděni v jedno, pod

JEDNA CÍRKEV

Joel Beeke

ČÍSLO 166 | 29

Krista, její Hlavu; a je nevěstou, tělem, plností toho, který naplňuje všechno

ve všem“ (kapitola 25.1).

Je-li církev Kristovo tělo a on jeho hlava (Ko 1,18), pak to znamená, že Kristus a jeho církev se navzájem dopl-ňují, jelikož tělo a hlava nemohou být jedno bez druhého.

Wilhelmus à Brakel trefně vyjád-řil tuto pravdu, když řekl, že církev a Kristus jsou vlastnictvím jeden dru-hého. Jejich jednota je stvrzena darem, který Kristus věnoval církvi, Kristovou koupí církve a vítězstvím, kterého do-sáhl pro církev, přebýváním Kristova Ducha uprostřed církve a odevzdáním se církve ve víře a lásce Kristu.

Kristova plnost

Přemýšlet o Kristu bez církve zna-mená oddělovat, co Bůh spojil ve sva-tém svazku. Církev je s Kristem or-ganicky spojená. V Kristu zapustila kořeny, na něm postavila základy (Ko 2,7), je oděna do Krista (Ř 13,14) a ne-

může bez Krista žít (Fp 1,21).

„Církev je v Kristu, jako byla Eva v Adamovi,“ napsal Richard Hooker. Církev je Kristovou plností, protože je na ni vylita plnost jeho milosti (J 1,16; Ko 2,9–10).

Církev, Kristovo tajemné tělo, „je ja-ko nádoba, do které je vylita Kristova plnost,“ napsal L. S. Thornton. „Napl-ňuje ji sám sebou.“ Kristovy vlastnos-ti – pravda, moc, milost, láska, trpěli-vost, dobrota, spravedlnost, moudrost – jsou ztělesněním jak ctnosti církve, tak jejích zdrojů.

Údy téhož těla

Všechny údy Kristova těla jsou vzá-jemně spojeny, vždyť mají společnou hlavu (1K 12). Všichni, kdo vyznáva-jí Krista jako svého jediného Spasite-le, jsou „spojeni a sjednoceni srdcem i vůlí, silou víry, jedním a tím sa-mým Duchem,“ říká Belgické vyznání v článku 27. Jsou spojeni jako členové Boží domácnosti, Kristova pospolitost a společenství Ducha.

Různé směry

Je jedno evangelium (Sk 4,12), jed-no zjevení (1K 2,6–10), jeden křest (Ef 4,5) a jedna večeře Páně (1K 10,17). A. A. Hodge prohlásil, že jestli je jeden Bůh, jeden Kristus, jeden Duch a je-den kříž, může existovat jen jedna cír-kev. Věřící náležející k této jedné círk-vi jsou popsáni obrazy Nového zákona jako „sůl země“, „posvěcený chrám“, nové stvoření“, posvěcení otroci, „sy-nové Boží“ a bojovníci proti satanovi.

Vinný kmen má mnoho ratolestí, ve stádě je mnoho ovcí, na stavbu bylo užito mnoho kamenů. Církev je „rod vyvolený, královské kněžstvo, národ svatý, lid náležející Bohu“, aby hlásala mocné skutky toho, který ji povolal ze tmy do svého podivuhodného světla (1Pt 2,9).

Rozdělení

Jedinost církve v Kristu je nezničitel-ná, protože pochází od něho. Její jed-nota však může být zničena nevěrností Kristu a odchýlením se od apoštolské-ho vzoru jednoty. A když to nastane, měli bychom cítit stud a zármutek.

Je poznamenána, když nevěnuje-

30 | ZÁPAS O DUŠI

me pozornost čistotě učení a života (1Tm 6,11–21), když se v ní objevují rozbroje (1K 3,1–23), touha po mo-ci (3J 9), neochota hledat usmíření (Mt 5,23–26), nevykonávání církevní kázně (Mt 18,15–20) a neochota po-moci potřebným věřícím (Mt 25,31–46). Takové hříchy trhají na kusy Kris-tovo tělo a působí rozkol ve sborech a denominacích.

Z více než 23 tisíc denominací je přes 700 reformovaných. Ale ani ta-kové množství církevních denominací vzniklých z roztržek mezi věřícími ne-může rozdělit pravou rodinu Kristovu.

Rodní bratři a sestry se mohou há-dat a rozdělovat, přesto zůstávají čle-ny jedné rodiny. Stejně tak je církev Kristovo tělo s mnoha údy (Ř 12,3–8), jedna rodina Boha Otce (Ef 4,6) a jedno společenství Ducha (Sk 4,32; Ef 4,30–32).

Jak napsal Pavel Efezským:

„Jedno tělo a jeden Duch, k jedné nadě-

ji jste byli povoláni; jeden je Pán, jedna ví-ra, jeden křest, jeden Bůh a Otec všech, kte-rý je nade všemi, skrze všechny působí a je ve všech.“

Nepravá jednota

Správné pochopení jedinosti církve by nám mělo pomoct vyvarovat se ta-kové „jednotě“, která jde na vrub vy-znání pravdy. Některá rozdělení jsou nezbytná, aby udržela pravou církev oddělenou od klamu. „Rozdělení je lepší než souhlas se zlem,“ prohlásil George Hutcheson.

Ti, kteří podporují nepravou jedno-tu přijímáním omylů a herezí, zapomí-nají, že rozdělení z důvodu zachování

nezbytných biblických pravd podpo-ruje pravou jednotu Kristova těla. Or-ganizace, která se odvrátí od věrného učení, pravdivého uctívání a poslušné kázně, přestává být církví.

Jak pravil Jan Kalvín: „Ti, kteří si pře-jí stavět církev na odmítání Slova a je-ho učení, staví prasečí chlívek, a ne Boží církev.“ John Brown k tomu do-dává: „Trpět v církvi hrubé chyby musí být velmi hříšné. Přináší to opovržení vůči Božím výnosům a svátostem a dá-vá to příležitost satanovi používat svá-tosti a služebníky jako nástroje vzpou-ry proti Bohu.“

Život v souladu

Pochopení jedinosti církve by nám mělo pomoci vyvarovat se štěpení de-nominací z důvodu rozkolu kvůli ne-podstatným doktrínám nebo osob-nostním rozdílům. Samuel Ruthenford varuje: „Je strašný hřích dělat trhliny a díry v Kristově tajemném těle, jen

protože na něm ulpěla skvrnka.“

Taková nejednota uráží Otce, kte-

rý touží vidět, jak jeho rodina žije v harmonii. Uráží i Syna, jenž zemřel, aby zbořil zeď, která rozděluje a pů-sobí svár. Také uráží Ducha, který pře-bývá ve věřících, aby jim pomáhal žít v jednotě.

Členové církve si musí uvědomit, že se nemohou dotknout jediné části těla církve, aniž by zasáhli celek (1K 12). Nejednotnost ovlivňuje celou církev včetně evangelizační práce. V Jano-vi 17 se Ježíš modlí za jednotu církve, aby lidé věřili, že Bůh poslal svého Sy-na, aby se stal Spasitelem světa.

Opravdová jednota církve je v neu-

ČÍSLO 166 | 31

věřitelném kontrastu se sváry světa a je světu znamením jednoty, která panuje mezi Otcem a Synem. Proto mají křes-

ťané usilovat o jednotu církve.

John Murray napsal: „Jsme-li jednou přesvědčeni, že rozdělení Kristova tě-la je zlé… pak bychom měli být nu-ceni o tom zlu kázat, abychom také do srdcí ostatních přinesli přesvědče-ní, aby úpěnlivě prosili o Boží milost a moudrost k nápravě zla a aby nalezli způsoby a prostředky uzdravení těch-to trhlin.“

Jednota náklonnosti

Potřebujeme poslechnout radu Matthew Henryho: „Ve velkých věcech víry buďte jedné mysli, ale když chybí jednota citů, ať je zde jednota náklon-nosti.“ Skutečná jednota církve se ne-prosadí ani výlučným štěpením deno-minací, ale ani ekumenismem, který obsáhne ty, kdo popírají apoštolské učení.

Skutečná jednota je spíše založena na díle Ducha, který svazuje církev dohromady a jako Kristovu nevěstu ji očišťuje. Duch přebývá v nitru vě-řících a obdařuje je dary sloužícími k tomu, aby uskutečňovali jednotu. Taková jednota je silným a přitažlivým svědectvím Kristova evangelia.

Pavel tedy nabádá věřící, aby byli jedné mysli v Duchu a aby byli spoutá-ni a spojeni, takže v každém směru po-rostou v Kristu (1K 3,1–17; Fp 1,27; Ef 4,1–16). Jednota není něco, co by mě-li stvořit křesťané, má však být střeže-na církví všech věků skrze dílo Ducha.

Navzdory štěpení denominací a fa-lešných pokusů udržet jednotu budou

Slovo na úvod

V 1. listu Janově 5,19 je napsáno: „Ví-

me, že jsme z Boha, kdežto celý svět je pod mocí Zlého.“ Nedokážu říct, jak rychle se tento hříšný svět bude vli-vem hříchu měnit. Jedno ale vím jis-tě: z umělé inteligence (AI) vznikl ne-jefektivnější urychlovač a zesilovač zla všech dob. Dezinformace, kybernetic-ké útoky, nenávistné projevy a mani-pulativní kampaně se mohou díky AI šířit okamžitě, ve velkém počtu a k mi-liardám lidí. Často se o AI mluví ja-ko o „novém ohni“ nebo „nové elek-třině“. Její skutečné přínosy jsou však často sporné anebo mnohem slabší, než je marketing kolem ní. A navíc

RIZIKAA NEBEZPEČÍ AI PRO KŘESŤANA

Marián Možucha

skuteční věřící nadále sjednoceni ja-ko údy jednoho těla Kristova až do konce časů, kdy každé vnější rozděle-

ní zmizí.

V nebi nebudou denominace. Kris-tova modlitba, aby byli všichni věřící jedno, tam bude naplněna (J 17,20–26). V nebi se jednota Kristova těla na-plno rozzáří (Zj 7,9–17). Co nyní jen těžko přijímáme vírou, bude slavně zjevené všem očím.

www.evangelical-times.org

32 | ZÁPAS O DUŠI

přináší víc než 700 mezinárodně regis-trovaných rizik a nebezpečí [5].

AI není skutečná „inteligence“ – je to pouze strojová simulace lidského myšlení. Někteří křesťané však chtějí tuto technologii zapojit do duchov-ní oblasti – jako hlavního aktéra ne-bo alespoň pomocníka. To vnímám jako problém, protože často ignorují nebezpečné vlastnosti AI. Jsou i tací, kteří tvrdí, že kdo AI nepoužívá, je za-staralý nebo kulturně irelevantní. Ane-bo bez Božího požehnání. Dokonce se pohoršují, pokud se lidé v církev-ních aktivitách bez AI obejdou. Na ta-kové pohoršování odpovídám Božím slovem:

„Divím se, že se od toho, který vás povolal milostí Kristovou, tak rychle odvracíte k jiné-mu evangeliu.“ (Ga 1,6)

Rozsah článku mi nedovoluje vzpo-menout vše, pokusím se ale říct vše podstatné a nezamlčet nepříjemná fak-ta. Je nutné připomenout, že ne každý se s každým AI nebezpečím osobně setká. Taky nevaruji před specializo-vanými AI modely, které jsou dlouho-době optimalizované, spolehlivě tes-tované a specializované. Takových je ovšem málo a nejsou zdarma. Veřej-né AI modely takové nejsou. Veřejné AI modely mohou přinést dobré i jed-noznačně zlé věci v téže oblasti, pro-to nesmíme podlehnout marketingu a iluzím o jejich bezpečnosti na zákla-dě krátkodobých vlastních zkušeností.

Zápas o pravdu

AI je globální silou, která deformuje pravdu. I biblickou pravdu. Odhaduje se, že AI dnes vytváří přes 90 % obsahu

veškerých informací na internetu [7]. Je schopna generovat dezinformace, konspirační teorie, bludy, překruco-vat realitu, manipulovat s významem slov a ohýbat pravdu. Zajímavé je, že v jistém ohledu dokáže s dezinforma-cemi bojovat a vyvracet je, ale tady ta-há za kratší konec. Ze stejného zdroje vytéká sladká i hořká voda – jednou pomůže, jindy ublíží. To je v přímém rozporu s biblickou výzvou k jedno-značnosti, čistotě a pravdě. Apoštol Pavel před tím varuje ve svém listu Ko-loským 2,4:

„Toto říkám proto, aby vás nikdo neoklamal líbivými řečmi.“

Právě schopnost vytvářet pravdě podobné, líbivé výroky je důvodem, proč je AI nepoužitelná jako „duchov-ní autorita” nebo „rádce“. Jeví se spíše jako málo talentovaný demagog ane-bo populistický politik bez vlastního názoru.

V 2. Timoteovi 4,4 čteme:

„Odvrátí sluch od pravdy a přikloní se

k bájím.“

A právě to AI často činí. Místo prav-dy předkládá „příběhy“, které znějí dobře, ale nejsou skutečné. V kázá-ní, evangelizaci i v biblickém vyučo-vání může být její vygenerovaný ob-sah škodlivý anebo přinejmenším povrchní.

Navíc umělá inteligence (především ta známá generativní AI) trpí zásadní-mi technickými omezeními [4]:

Často nedokáže správně počítat. Po-skytuje nesprávné výsledky i v základ-ní matematice. Paradoxně i po téměř 3 letech intenzivního vývoje a po vítěz-stvích v matematických soutěžích!

ČÍSLO 166 | 33

Má potíže s vnímáním času. Nerozu-mí dobře sledu událostí ani načasová-ní. To je dlouhodobý problém AI již desetiletí.

Nedokáže správně pracovat s kon-

textem, obzvlášť pokud se podmínky změní nebo zkomplikují. Proto napří-klad není schopna vždy správně určit příčinu a následek, proto někdy oběti označí za viníky. Jde o další dlouhodo-bý problém.

Nedokáže odolat manipulaci a při hackerských pokusech vytváří tex-ty, které manipulativní jsou. Ze zku-šeností v boji proti AI kampaním vy-plývá, že toto je její největší slabost a riziko.

Neúmyslně nebo „na požádání“ vy-generuje téměř cokoliv, protože neví, co je pravda, co je lež, co je dobro a co zlo. A to navzdory mnohým opatře-ním výrobců.

Zvlášť znepokojivé jsou tzv. deepfa-kes – realisticky vypadající fotky ne-bo videa, které ale zachycují falešný obsah. Cílem deepfakes je škodit: zni-čit dobré jméno, zesměšnit, ponížit, lhát. Představme si, že někdo vytvo-ří video, na kterém říká známý kaza-tel nebo pastor vulgární slova, popírá evangelium, svádí lidi nebo propagu-je podvodné produkty. A lidé tomu uvěří.

AI může „bojovat“ s dezinformace-mi — například zobrazovat korektní fakta —, ale často je v nevýhodě, po-kud jsou její tréninková data sama pl-ná nepravd. Je tu tedy nerovnováha mezi AI jako generátorem nevěrohod-ností a AI jako detektorem pravd.

Kde chybí pravda, tam přichází

klam. Křesťan by měl být ve střehu, kdykoliv mu někdo nabízí AI jako prostředek k hlubokému porozumění Písmu a na posílení víry. AI je k prav-dě lhostejná. Pravda ji zkrátka nezají-má. Na to by si měli dát pozor zejmé-na teologové a lidé, kteří hluboce ctí Písmo. Osobně doporučuji setrvávat v pravdě, důvěrně se s ní obeznamo-vat, porozumět jí a nepošilhávat po pokušeních z dílny AI. „Fast food AI pravda“ není pravda, jenom její imita-ce. Kritické myšlení a ověřování faktů jsou teď důležitější než kdy jindy.

Zápas o mysl

Znepokojivý vliv umělé inteligen-ce se projevuje nejen u nevěřících, ale stále častěji i mezi křesťany. AI se subjektivně zpočátku jevila jako „po-vzbuzovač kreativity“ a „motor na zvýšení produktivity“. Při dlouhodo-bém používání však objektivně do-chází k opaku. Výzkumy ukazují, že po delším a intenzivním používání AI je možné pozorovat na lidech výraz-nou ztrátu motivace, oslabení pracov-ních návyků, kreativity a taky produk-tivity (v důsledku nárůstu chybovosti a snížení kvality) [2]. U křesťanů mů-že slábnout taky pravidelná komuni-kace s Bohem, klesá ochota přemýšlet, zápasit, hledat pravdu. Disciplinova-ný život víry je postupně nahrazován pohodlností a pasivitou. Jistě, totéž se dá říci taky o intenzivním užívání mo-bilních technologiích, internetu apod. Ale vliv AI je ještě mnohem silnější.

K situaci přispívají i specializované AI aplikace, které umožňují – taky vě-řícím – podvádět při zkouškách, psaní

34 | ZÁPAS O DUŠI

projektů nebo při hledání práce. To-též se děje ve vědeckém a výzkumném prostředí: zkracování cesty, obcháze-ní pravidel, obtížně odhalitelné pod-vody. Jen málokdo se k tomu přizná. Ale právě díky AI se tím učí hřešit. Ti-še, nenápadně, se souhlasem svědomí, které si vědomě otupí.

Podobné zneužívání se přelévá i do duchovní oblasti. Někteří věřící vyu-žívají AI při každém veřejném projevu víry – při přípravě na mládež, biblic-ké hodiny, kázání, nebo dokonce i na veřejné modlitby ve sboru. Jiní si AI nechávají napsat duchovně znějící pří-spěvky do časopisu, statusy na sociál-ních sítích, komentáře nebo zprávy do skupin na WhatsAppu, Viberu a dal-ších komunikačních platformách. Sa-mozřejmě, bez uvedení „autora“.

Dlouhodobé spoléhání na AI může vést až ke ztrátě schopnosti kriticky přemýšlet. Člověk přestane ověřovat, zvažovat, hledat odpovědi, protože všechno dostane „hotové“. Podle vý-zkumů [1] se tím mozek výrazně mě-ní, a to i při relativně bezpečném uží-vání. A návrat k normálnímu myšlení se zatím zdá být dlouhý a bolestivý.

Lidé se záměrně ptají: „Kde je ale hranice bezpečného používání?“ A právě to je nebezpečné. Obávám se, že i kdybychom tyto hranice jasně sta-novili, mnozí si je upraví podle svého. Ohýbání, ospravedlňování, výmluvy a posouvání hranic směrem ke zlu, to vše je znakem této doby. Ale křesťan je povolán k jiné cestě. K cestě pravdy, věrnosti a poslušnosti. Ta je delší, ná-ročnější (užší) a bez zkratek.

Zápas o duši

Mezi nejzávažnější závislosti patří ty, které vytváří hluboké emocionál-ní vazby. A právě taková závislost dnes hrozí i v souvislosti s umělou inteli-gencí. Možná to mnohé překvapí, ale závislost na AI vyvolává silnější hor-monální reakce – například uvolnění dopaminu a oxytocinu – s neurobio-logickou podobou těm, které zažívá-me při romantické zamilovanosti. To s sebou nese ničivé důsledky [3]. Ta-to závislost vzniká pomalu, nenápad-ně – například vyvoláním zájmu. Ale jakmile zakoření, stává se skutečným otroctvím. Odhadem je až 30 % mla-dých lidí ve světě na pokraji tohoto otroctví. Jenom aplikace Replika má 30 milionů uživatelů, tj. 30 milionů lidí s emocionální vazbou na její AI společníky.

Z osobních rozhovorů znám me-zi křesťany v Čechách a na Slovensku lidi, kteří této technologii propadli. Jsou to mnohé ženy, zaneprázdnění podnikatelé, otcové rodin, služebníci, kteří tráví s AI denně pět i více hodin. Jejich vnitřní prostor se postupně za-plňuje umělými odpověďmi a vztahy s reálnými lidmi pomalu vadnou. Od-cizení od lidí přichází nenápadně, ale o to více devastuje. Duchovní spole-čenství mizí. Svěřují se jenom AI a vě-ří jenom jí.

Jak ukazuje historie, lidé často tvr-dohlavě setrvávají ve svých omylech, odmítají nepohodlná fakta a přesvěd-čují sami sebe, že „všichni ostatní se mýlí“. Nechají se oklamat vlastním srdcem. Bible varuje:

„Srdce je nejúskočnější ze všeho

ČÍSLO 166 | 35

a nevyléčitelné. Kdo mu rozumí?“ (Jr 17,9)

A právě to je jádro problému. Srd-ce člověka si umí vymyslet výmluvy, ospravedlnění a „odpustí si“. V tom AI ochotně pomůže. Už není potřeba skutečné pokání ani opravdová lítost, stačí si „nechat vygenerovat“ duchov-ně znějící text – omluvu.

Co s tím? Jak se bránit?

Jedinou cestou je prevence – bdě-lost, střízlivost, posvěcování a du-chovní disciplína. To znamená hlubo-ký a proměňující vztah s živým Bohem a hluboké dotknutí Božím slovem! A co dělat, jsme-li v tom až po uši? Pak je třeba zápasit. Na kolenou. V poko-ře. V modlitbě. V pokání.

Kdysi chtěli jít Izraelci do boje bez Hospodina (Nu 14,42) a skončilo to tragicky. Bez Boží přítomnosti a po-moci nezvítězíme ani dnes. Jedině on má moc nás vysvobodit. Je to totiž zá-pas o naši duši.

Shrnutí

AI dnes umožňuje „komunikaci“ s mrtvými (jejich imitacemi) i s nee-xistujícími bytostmi [8]. Není ome-zena jen na specializované aplikace, šíří se již na sociálních sítích a do běž-ného online prostoru. A i když se tvá-ří jako nevinná zábava, z duchovní-ho hlediska jde o hřích. Nezáleží totiž jen na tom, co děláme, ale hlavně na tom, co to dělá s naším srdcem. Chce-te „mluvit“ s nedávno zesnulým kaza-telem Johnem MacArthurem? Anebo s Charlesem Spurgeonem? AI vám to „zařídí“. Nebo s nějakou historickou postavou, oživenou, reinkarnovanou?

Budete se při „rozhovoru s ním“ cítit dobře? A budete „chtít s ním/ní žít“? Něco takového se kdysi označovalo jako ohavnost. Když jde o AI osobu, která nám je sympatická, uděláme vý-jimku? Přeformulujeme to na vědec-kou zvědavost anebo akceptovatelný umělecký zážitek?

Když se stane AI autoritou pro ka-ždodenní rozhodování, když se k ní člověk chová jako k živé bytosti, sle-pě a aktivně s ní buduje trvalý „vztah“ a staví ji na první místo, jde o otroctví a zároveň o modlářství (podle biblic-kých kritérií). Všechna autorita má pa-třit jedině živému Bohu. Jak by přijal Bůh modlitbu vygenerovanou AI? Pís-mo říká, že „modlitbu hříšníka“, tedy toho, kdo vědomě setrvává v hříchu, „Bůh neslyší“ (srov. J 9,31).

Uvedu jeden z nejbolestivějších pří-kladů: Byl mladý muž, student křes-ťanské školy a sportovec (Florida, USA), bez výrazných problémů, se zá-zemím milujících rodičů, kteří mu do-konce pravidelně kontrolovali mobil. Přesto si stáhl do mobilu AI aplikaci, s níž si vybudoval intenzivní „vztah“. Krátce nato podlehl iluzi – AI se pro něj stala vším (modlou) – a rozho-dl se „zůstat s ní navždy“. Spáchal sebevraždu.

V jiném případě (Texas, USA) se chlapec pokusil zabít svého bratra, a když se to nepovedlo, tak své rodi-če. Vše kvůli nenápadným manipula-cím ze strany jisté AI. Nešťastná náho-da? V obou případech je na soudcích, aby rozhodli míru provinění výrob-ců. O prevenci se mluví hodně, ale vzhledem k rychlému vývoji a tlaku na

36 | ZÁPAS O DUŠI

inovace za každou cenu je málo prav-děpodobné, že bude ze strany výrob-ců spolehlivá. Aplikujme biblickou opatrnost:

„Hle, já vás posílám jako ovce mezi

vlky; buďte tedy obezřetní jako hadi a bezelstní jako holubice.” (Mt 10,16)

Může AI skutečně ovládnout lid-ský život? Nepřímo a opatrně říkám: v podstatě ano, když se stává modlou. Nejde o „ovládnutí“, ale spíše o zesí-lení zranitelnosti. Je schopna člově-ku svou interakcí uškodit, ponížit ho, vysmívat se mu, a dokonce ho svádět a podnítit k nebezpečným nebo šíle-ným činům (viz výše a taky [6]). To se „naučila“ od lidí, na jejich datech. Mezi její „méně škodlivé“ dopady na člověka patří stavy úzkosti, osamělos-ti a těžké deprese, paradoxně vznikají-cí při „léčbě“ osamělosti. Tyto stavy se zejména mezi mladými lidmi do 30 let šíří bleskovou rychlostí. Lidé náchylní k ignorování pravdy a experimento-vání s city se tomu záměrně vystavují a jsou vůči škodlivému vlivu AI téměř bezmocní, své otroctví ani nepostře-hnou. Psychologové tomu již dali ná-zev „AI psychózy“. V žádném případě nikoho nepovzbuzuji, aby si vyzkou-šel, jestli tomu odolá anebo jestli se AI takhle projeví. Varuji před přehnanou sebejistotou i experimentováním.

K zamyšlení

Co se stane, když opakujeme mod-litbu (nebo kázání), kterou napsala ne-bo nám šeptala umělá inteligence? Ne-vychází z pokořené duše, která hledá Boží tvář. Jsou to jen slova. Na pohled možná krásná, ale uvnitř prázdná. Jak

taková modlitba nebo kázání obstojí před živým Bohem?

Písmo nás varuje před mechanickým náboženstvím. Víra bez života je mrt-vá. Její slova jsou bez ducha. Pán Je-

žíš říká:

„Nebuďte jako pohané, kteří si myslí, že bu-dou vyslyšeni pro množství svých slov.“ (Mt 6,7)

Takto dokáže „mluvit“ i stroj. Po-kud k Bohu nepřicházíš s pokorným a opravdovým srdcem a pokud s ním nežiješ skutečný vztah, pak jsou tvá slova nebo slova vygenerovaná AI jen ozvěna, digitální šum. I kdyby zněla teologicky přesně a esteticky krásně.

Bůh nehledá dokonalé formula-ce. Hledá srdce. Opravdové, pokor-né, zlomené. A to mu stroj nikdy dát nemůže.

Marián Možucha je expertem na AI v ob-lasti bezpečnosti, etiky a regulací a zároveň autorem několika stovek rozhovorů, podcas-tů a seminářů o AI z pohledu křesťana. Jeho cílem není umělou inteligenci zbožšťovat ani démonizovat, ale střízlivě poukázat na její mnohá omezení a rizika.

Všechny zmiňované zdroje (linky): http://bit.ly/45O7aPT

Aby se svatý ochránil před strachem z člověka, musí pěstovat bázeň před Hospodinem.

A. W. Pink, Střípky poznání Krista

ČÍSLO 166 | 37

PŘEVZÁCNÉ LÉKY PROTI SATANO-VÝM NÁSTRAHÁM, RECENZE

Thomas Brooks

Radim Světlík

Vážení čtenáři, dnes na nás čeká dal-ší skvost puritánské literatury. Jedná se o knihu autora jménem Thomas Bro-oks (1608–1680): Převzácné léky proti satanovým nástrahám. Titul mi poskytl zajímavou čtenářskou zkušenost, kte-rou se vám pokusím mezi řádky vylí-čit. Vzhledem k tématu se ale nejprve zaměříme na nezbytný biblicko-tema-tický základ, který nám pomůže obsah díla lépe vstřebat. Čeká nás velmi dra-matický výjev. Jste připraveni? Opona se zvedá, přichází vypravěč a ujímá se slova:

Přátelé, žijeme v překrásném a di-vuplném světě, avšak je-li člověk upřímný, všimne si, že s ním něco ne-ní v pořádku. Co je podle vás největ-ším problémem lidstva? Války, eko-nomická krize, rozpolcená globální politika či znečišťování životního pro-středí? Anebo snad rostoucí počet civi-lizačních chorob, nedostatek potravin a chabá lékařská péče v rozvojových zemích? Nebo za tím vším stojí neefek-tivní vzdělávání, nezaměstnanost, korupce, nestálé mezilidské vzta-hy, rozpadající se rodiny, psychické

problémy, úpadek mravních a morál-ních hodnot, bezbožnost, modlářství a ateismus?

Všechny jmenované neduhy nás více či méně ovlivňují, ale aniž bychom je jakkoli zlehčovali, úvahy nad Písmem nás vedou hlouběji pod povrch. Jedná se o příznaky daleko vážnějšího pro-blému, který vyvstal již na samém po-čátku stvoření. První lidé nalezli svého úhlavního nepřítele nedlouho poté, co jim Bůh vdechl do chřípí život (Gn 2,7; 3,1). Jde o nepřítele natolik lstivé-ho a vychytralého, že dokázal strhnout do vzpoury proti Nejvyššímu nejenom anděly, ale i lidské bytosti stvořené podle Božího obrazu (Gn 1,26). Adam s Evou nejsou mýtem s hlubokým mo-rálním ponaučením, nýbrž skutečný-mi historickými postavami ohromné-ho dramatu vykoupení (Ef 3,10–11). Pokud máme mít skutečného Spasi-tele, potřebujeme skutečný problém skutečných lidí (1K 15,21–22). Boží stvoření bylo původně v každém ohle-du velmi dobré (Gn 1,31). Smrt a utr-pení na světě neexistovaly, dokud ro-diče lidstva, Adam s Evou, nezhřešili. Až poté vstoupilo do světa prokletí (Ř 5,12). Naši praprarodiče si zvolili ne-poslušnost, a tím nám připravili dědic-tví hrozného prokletí, které si předá-váme z pokolení na pokolení. Chtěli být jako Bůh! Uvěřili svůdci (Gn 3,5), který je obelhal (J 8,44). Vyměnili Bo-ží pravdu za satanovu lež (Gn 2,17; 3,2–5).

Bible nazývá vzpouru člověka hříchem neboli svévolí (1J 3,4). Pr-votní hřích odloučil lidstvo od Boha a uvrhl je do strádání, zmaru a smrti

38 | ZÁPAS O DUŠI

(Ř 5,12). Prvotní hřích zasel do našich srdcí sémě odporu a vzpoury vůči Stvořiteli. Strůjcem a otcem prvotní-ho hříchu je sám největší odpůrce Bo-ha – Písmo mu přisuzuje různá jmé-na, Thomas Brooks nám některá z nich připomíná: „Satan je lstivý, závistivý nepřítel. Je právě takový jako jeho jmé-na. Jeho jména jsou bez výjimky jmé-ny nepřátelství – žalobce, pokušitel, ničitel, požírač, ničemník“ (str. 157). Navzdory svému postavení, velebnosti a svěřené moci se chtěl satan vyrovnat Nejvyššímu. Počínal si jako starodávní králové Babylónu a Týru (Iz 14,12–15; Ez 28,11–19; L 10,18; Zj 12,7–9).

Bůh však satanovu pýchu ztrestal, zbavil ho úřadu i vznešenosti. Za svou vzpouru bude navěky pykat pod Bo-žím spravedlivým hněvem (Mt 25,41). Nebyla mu nabídnuta možnost nápra-vy, nemůže svůj vzdor odčinit a je pl-ný hořkosti a nenávisti. Jak říká Bro-oks: „Nejpřísnějším rozsudkem je být ponechán napospas hříchu“ (str. 35). Satanův osud je zpečetěn, byl vydán napospas své zvrácenosti. Ví, že ho če-kají věčné plameny ohnivého jezera a temnota. Nemůže na tom nic změnit, a proto se rozhodl, že s sebou do zkázy strhne, co se dá, včetně člověka. Rozu-míme tedy, co je největším problémem lidstva a kdo je jeho úhlavním nepřítelem?

Náš nepřítel je skutečný, chytrý a zkušený. Svádí, pokouší, strhává, vá-bí, obviňuje, ničí a zabíjí na každém kroku: „Satan je úskočným obchod-níkem, který nevyjídá domy vdov, ale duše většiny lidí“ (str. 16). Přišel, aby kradl, zabíjel a ničil (J 10,10). Nane-štěstí se mu podařilo lidi přesvědčit,

že neexistuje, a tím získal ohromnou výhodu. Často útočí skrytě, nečeka-ně a ze zálohy. Satanovy nástrahy jsou promyšlené. Pasti vyrábí přesně na mí-ru svých obětí. Tváří se jako posel svět-la, Boží anděl (2K 11,14). Vydává se za osvoboditele Prométhea přinášejícího lidem zakázaný olympský oheň. Ďáblu ale nedělá nic větší radost než ničit lidstvo ohněm, který slibuje pomoc a nezávislost. Buďme však dobré my-sli, satan se Bohu nevymknul z rukou. Přestože je nebezpečný a není radno si s ním zahrávat, Bůh jej drží na pev-ném řetězu. Nepustí ho dál, než sám uzná za vhodné – podle místa a pod-le situace (Jb 1,12). Vzpomeňte si na strašlivé lvy podél cesty k paláci jmé-nem Nádherný v alegorii Johna Bunya-na (1628–1688). Lvi byli připoutáni k řetězu, a přestože představovali váž-né nebezpečí, nemohli poutníku Křes-ťanovi vzít život. Musel kolem nich projít s rozvahou a vírou. Ďábel rov-něž nepřipraví Boží děti o život věčný. Kdo patří Kristu, je pod jeho ochra-nou (J 10,28). Nikdo nezahyne na vě-ky proto, že by Bůh něco zanedbal ne-bo na někoho zapomněl. Od počátku do konce platí stejná pravidla: 1) Bůh nedopustí větší zkoušku, než kterou můžeme snést, a připravuje nám vý-chodisko (1K 10,13), 2) Bůh sám niko-ho nepokouší ke zlému (Jk 1,13) a 3) kdo se ďáblu vzepře, od toho uteče (Jk 4,7). Jak ale rozpoznám všechny satanovy nástrahy? Jak odhalím jeho lstivé záměry? Uslyším jeho plíživé kroky včas? Jak se mů-žu satanovi vzepřít? Jak vyléčit rány, které mi způsobil, a jak odstranit jed, který mi vpravil do žil? Na tyto a další otázky Thomas Brooks

ČÍSLO 166 | 39

odpovídá ve své knize.

S puritány jsme se v našich recenzích setkali již dříve a z celého srdce dou-fám, že se s nimi budeme setkávat i na-dále. Nerad bych zde nyní opětovně rozebíral, v čem tkví přínos puritánů, anebo předsudky, které okolo puritá-nů kolují (většinou kvůli neznalosti). Jednu věc bych však měl zopakovat: Puritáni jsou vynikajícími lékaři du-še. Převzácné léky proti satanovým nástra-hám ovšem nelze považovat za pouhou duchovní apatyku. Thomas Brooks ve svém titulu vystupuje jako mistrný znalec satanovy strategie. Snaží se čte-náře připravit k duchovnímu zápasu. Úspěšné bojové tažení si žádá dobrou znalost nepřítele. Jak již bylo řečeno, přestože satan spadá pod Boží svrcho-vanou kontrolou, dříve nebo později na každého křesťana zaútočí (1Pt 5,8). Pouze formální křesťan nestojí satanovi za pozornost, jelikož pro něj nepřed-stavuje žádné nebezpečí. Nicméně po-kud dojde ke střetu se satanem, není radno si s ním zahrávat, nemá smysl ho podceňovat ani nad ním vynášet sou-dy (Ju 1,9). Úspěšný boj se satanem nespočívá v tom, že jej budeme proná-sledovat, svazovat a rozvazovat na ka-ždém kroku. Křesťan není pověřen vy-mítáním ďábla pomocí úderů čarovné hole a zaklínadel stejně jako Gandalf při střetu s ohnivým démonem Bal-rogem v opuštěném trpasličím městě Moria pod Mlžnými horami. Oprav-dový boj se silami zla je daleko obyčej-nější, než by se na první pohled moh-lo zdát. Nežijeme ve fantasy příběhu, nýbrž v reálném světě. Náš nepřítel je záludný, ale nikoli všudypřítomný.

Nebude nám neustále klepat na dve-ře. I on má svá omezení, kterým musí svou strategii přizpůsobit. Ďábel je mi-str našeptávačů, přestrojení a lstí. Má své stoupence jak mezi lidmi, tak me-zi padlými anděly. Většina duchovního boje se odehrává v našem nitru – v na-ší mysli a srdci uprostřed nejrůznějších vnějších okolností. Náš boj často bývá na-tolik všední, že ho ani nepostřehneme. Tho-mas Brooks dovede tyto situace velmi dobře identifikovat a pojmenovat. Plní roli vynikají-cího bojového instruktora, který vás řádně při-praví na každou situaci.

Způsobů, které satan používá, aby nás sváděl a klamal, je celá řada. Kni-ha je podrobně rozebírá v 5 kapitolách (se 4 dodatky) na 223 stranách textu. Struktura je velmi přehledá a systema-tická. Logická návaznost tematických celků je plynulá a srozumitelná. Nejed-ná se však o odpočinkovou četbu k od-polednímu čaji. Titul Převzácné léky proti satanovým nástrahám spadá do kategorie praktické křesťanské literatury, jejíž té-ma, obsah a zpracování vyžaduje od čtenáře značnou pozornost, studium, soustředění a čas. Brooks již na úvod-ních stranách poznamenává: „Tato kni-ha není pro uspěchané čtení“ (str. 11) a dodává: „Když včela sbírá med, ne-stačí jí jen se květiny dotknout. Mu-sí na květině na chvíli spočinout, aby z ní vytáhla sladkost“ (str. 12). Čím vážněji vezme čtenář Brooksovu výzvu v potaz, tím větší užitek z knihy při-jme. Brooksův přístup není ryze teo-retický, jak sám podotýká: „Křesťan-ství není o mluvení slov, ale o chození s Bohem, který se nespokojí s pouhý-mi slovy“ (str. 106). Kniha předkládá

40 | ZÁPAS O DUŠI

komplexní a celistvý pohled na pro-blematiku duchovního boje. Obsahu-je ohromné množství biblických odka-zů, úryvků, citací i parafrází. Je vidět, že puritáni považovali Písmo za kor-midlo duše. Jak již zaznělo v úvodu recenze: Satan, hřích, pokušení, du-chovní zápas, to vše je neoddělitelnou součástí křesťanského života. Teoretic-ká příprava i praktické řešení jsou pro křesťana nezbytné. Thomas Brooks vy-niká pestrobarevnou obrazotvornos-tí, ilustrace pro své myšlenky nachází v biblických textech, narativech či dal-ších historických událostech. Rovněž velmi efektivně používá zkušenosti ze života známých osobností biblické či sekulární historie. Pro názornost uve-du několik příkladů, které vynikají ne-jenom svou nápaditostí, nýbrž i hloub-kou myšlenek:

„Hřích políbí duši, přesvědčí ji svou svůdností, a přece ji pak navěky zradí. Spolu s Delílou se na nás usměje jen proto, aby nás vydal do ďáblových ru-kou, tak jako ona vydala Samsona do rukou Pelištejců.“ (str. 22)

„Soužení jsou jen temným vchodem do domu vašeho Otce, jsou pouze za-blácenou cestičkou vedoucí ke krá-lovskému paláci… Utrpení a trápení jsou jen Otcovi zlatníci, kteří pracují na přidávání perel do našich korun.“ (str. 69)

„Ve službě Bohu ztrácíme špendlíky, ale nacházíme perly.“ (str. 91)

„Hřích je jako divoký fíkovník ne-bo břečťan na zdi. Usekněte kmen, tě-lo, větve a větvičky, a přece, ten nebo tamten výhonek bude vyrážet znovu,

dokud nebude zeď stržena.“ (str. 124)

„Milost je hvězdou, která vede ke Kristu, je oblakem a ohnivým slou-pem, který vede duši k nebeskému Ke-naanu, kde sedí Kristus jako Král.“ (str. 140)

„Modlitba je úkrytem pro duši, obě-tí Bohu a bičem ďáblu… Modlitba je bránou do nebe, je klíčem, který nás pouští do ráje… Jestli nechcete upad-nout do pokušení, musíte bdít a mod-lit se a modlit se a bdít.“ (str. 229)

„Je stejně snadné vměstnat moře do skořápky od ořechu jako plně vykres-lit Kristovu dokonalost či štěstí nebe.“ (str. 233)

Brooks byl nepochybně velmi sečtě-lým člověkem. Své znalosti uplatňuje s mistrnou lehkostí. Možná právě pro-to patřil k oblíbeným autorům Cha-

rlese H. Spurgeona, anglického bap-tistického kazatele 19. století, jehož rovněž považovali za sečtělého mistra slova. Spurgeon byl ve své době velmi plodným a oblíbeným autorem knih. Lidé rádi čtou Spurgeonovy knihy do-dnes, zejména díky jejich srozumitel-nosti a praktičnosti. Podobně je tomu i v případě Thomase Brookse. Podě-lím se s vámi o zajímavý postřeh. První Spurgeonova kniha nese název Smoo-th Stones Taken from Ancient Brooks (Hlad-ké oblázky z prastarých bystřin). Jedná se o slovní hříčku – anglický výraz „bro-oks“ na konci názvu knihy znamená „potůčky“ či „bystřiny“. Spurgeono-va kniha je totiž kompilací citátů sta-rodávné puritánské moudrosti z díla Thomase Brookse. Podobá se mošně plné malých hladkých oblázků (citá-tů) vylovených z potůčku (brooks), kte-ré člověk vymrští z praku, jakmile se

ČÍSLO 166 | 41

ocitne v duchovnímu boji. Inspirace z příběhu o Davidovi s Goliášem je zřejmá (1S 17,40). Brooksovy myšlen-ky jsou jasné, trefné a úderné.

V souvislosti s čitelností Brookso-va textu se nemohu vyhnout osobní-mu postřehu. Kniha Převzácné léky proti satanovým nástrahám je velmi praktická a užitečná. Troufám si tvrdit, že by si ji měl přečíst každý křesťan. Český pře-klad mi ale připravil několik nelehkých okamžiků. Přeložit starou knihu věr-ně, a přitom dobře není vůbec jedno-duché. Překladatel převádí cizojazyč-nou větnou stavbu 400 let starého díla do moderní češtiny, a přitom se snaží zachovat osobitý vyjadřovací styl au-tora i archaický kolorit textu. Nepo-chybuji, že v případě Brooksovy kni-hy se překladatel snažil odvést dobrou práci, avšak určité úseky jsou obtížněji srozumitelné a jejich pochopení vyža-duje jasnou mysl a hluboké soustředě-ní. Rozhodně tím nesnižuji hodnotu knihy ani práci překladatele. Pouze vyjadřuji osobní názor a dojmy, kte-ré jsem si z četby odnesl. Věřím však, že i méně zkušení čtenáři tuto cestu zvládnou, byť po kratších úsecích. Ne-bojme se trénovat své intelektuální sí-ly. Nepochybně to za tu námahu sto-jí! Rovněž soudím, že citáty uvedené výše, jsou jasným důkazem kvalitního obsahu. Čeká na vás spousta duchov-ních pokladů.

Kniha Převzácné léky proti satanovým ná-strahám je vhodná pro každého křesťa-na. Prospěje jak kazatelům a pastorům, tak i běžným věřícím či laickým služeb-níkům. Pokud ve svém sboru probíráte tematiku duchovního boje či satanova

působení ve světě, nebojte se titul za-řadit na seznam doporučené literatury. Nezapomínejte však, že záměr autora je především praktický. Thomas Bro-oks si nepřál, aby byla jeho kniha jen dalším lapačem prachu v polici anebo titulem, který si křesťan přečte, aniž by se to projevilo v jeho životě. Již v úvo-du podotýká: „… nikdy nebylo vydáno více spisů a zároveň se zbožnost prak-tikovala méně, než je tomu dnes“ (str. 7). A to napsal před více než 350 lety! Dnes máme k dispozici mnohem víc knih než v 17. století. Bible, duchovní literatura a vzdělání je v naší době do-stupnější než kdykoli předtím. Jak na-ložíme s tímto požehnáním? Co udě-láme s časem a možnostmi, které nám Bůh milostivě udělil? Přijmeme z nich užitek anebo propadneme pohodlnos-ti a necháme se satanem přesvědčit, že je k životu nepotřebujeme? Dbejme na Brooksovo varování: „Lenost duše je satanovou příležitostí, aby duši napa-dl a zničil ji“ (str. 226). Chceme se líbit Pánu, vést svatý život a přinášet Bohu slávu? Toužíme bojovat dobrý boj víry (1Tm 6,12)? Nechť si každý čtenář od-poví sám. Kéž vám Pán mocně žehná a dopřeje vám vytouženého vítězství.

Další recenze najdete také na youtubo-vém kanálu Poutníkovy četby www.youtube.com/@poutnikovacetba93

Nemůžeme vystoupit k Bohu, a tak sestoupil k nám.

A. W. Pink, Střípky poznání Krista

42 | ZÁPAS O DUŠI

THOMAS BROOKS (1608–1680)

Radim Světlík

byl významný anglický puritánský kazatel a spisovatel, proslulý hlubo-kou duchovní moudrostí, pastorač-ní vnímavostí a oddaností biblické pravdě. Jeho život a dílo nesou zře-telný otisk puritánských hodnot: úcta k Písmu a důraz na osobní svatost, ví-ru, pokoru a modlitbu v každoden-ním životě.

Thomas Brooks se narodil pravdě-podobně roku 1608. O jeho dětství, mládí a rodinném zázemí se nám mno-ho informací nedochovalo. Víme však, že roku 1625 začal studovat na škole Emmanuel College v Cambridge, kte-rá v tehdejší době patřila k předním střediskům anglického puritánského vzdělání. Studovali zde např. Tho-mas Hooker (1568–1647), John Co-tton (1585–1652) a Thomas Shepard (1605–1649). Z dostupných informa-cí vyplývá, že Thomas Brooks opustil univerzitu ještě před dokončením stu-dia. Nicméně roku 1640 byl ordinován kaplanem parlamentního námořnic-tva. Několik let strávil duchovenskou službou při mořských plavbách. Ke své námořnické zkušenosti se Brooks vyjádřil následovně: „Na moři jsem strávil mnoho let a z Boží milosti mo-hu prohlásit, že bych tuto zkušenost nevyměnil ani za všechny poklady Anglie.“

Ještě během Anglické občanské vál-

ky (1642–1651) začal Brooks sloužit v kostele Sv. apoštola Tomáše na Queen Street v Londýně (1648–1651). Čas-to rovněž dostával příležitost kázat na setkáních anglického parlamentu. Po válce se stal rektorem farního kostela Sv. Margarety na New Fish Street. Kos-tel lehl popelem během velkého lon-dýnského požáru v roce 1666. Thomas Brooks byl však nucen opustit své mís-to již v roce 1662 po vydání tzv. Záko-na o uniformitě (Act of Uniformity), který vyžadoval plné podřízení duchoven-stva liturgickým a doktrinálním před-pisům státní anglikánské církve, včet-ně výlučného používání modlitební knihy (Book of Common Prayer). Brooks spolu s dalšími nonkonformními ka-zateli požadavek vlády odmítnul. Na-dále působil v Londýně ilegálně a do jisté míry čelil pronásledování. Na-vzdory útlakům setrval v Londýně, a to dokonce i během velké morové rány v roce 1665, kdy věrně pečoval o své duchovní stádečko. V roce 1672 mu královská deklarace Karla II. vrá-tila povolení veřejně kázat. Platnost výnosu ovšem trvala jen krátce (je-den rok). Brooks však své oprávnění k veřejné kazatelské službě opětovně ztratil až v roce 1676, pravděpodob-ně kvůli zdlouhavému postupu par-lamentu v řešení otázky církevní uni-formity a také díky benevolenci úřadů a dobré pověsti samotného Brookse.

Ve stejném roce (1676) rovněž ze-mřela Brooksova první manželka, Martha Burgess. Martha byla zbož-nou ženou, které si Brooks nesmírně vážil. Thomas Brooks se poté oženil znovu, vzal si ženu jménem Patience

ČÍSLO 166 | 43

Cartwright, která ho doprovázela v posledních letech jeho života. Bro-oks zemřel roku 1680 a byl pohřben na známém hřbitově nonkonform-ních kazatelů na Bunhill Fields. John Reeve, který kázal na Brooksově po-hřbu, o svém příteli prohlásil: „Byl velmi laskavý a měl nesmírně přitaž-livý charakter, byl neskutečně dobro-tivý, ohromně trpělivý a měl silnou ví-ru.“ Thomas Brooks je nepochybně příkladem křesťana, který navzdory nelehkým životním okolnostem (pro-následování, morová rána, veliký po-žár, smrt manželky) nesl pravé ovoce zbožnosti a duchovní služby.

Brooksovo dílo je poměrně rozsáh-lé. V dnešní době je k dostání v kom-pletu 6 svazků, které dohromady číta-jí přibližně 3000 stran textu. Komplet obsahuje celou řadu duchovních spi-sů, které vynikají pastorální hloub-kou a výjimečným jazykovým stylem. Mezi nejznámější patří Precious Reme-dies Against Satan’s Devices (Převzácné lé-ky proti satanovým nástrahám), kde pre-cizně a pronikavě rozebírá způsoby, jimiž ďábel pokouší křesťany, a nabízí biblické léky proti těmto nástrahám. Ve spise The Mute Christian Under the Smarting Rod (Mlčenlivý křesťan pod Boží výchovnou holí) vyzývá křesťany k víře a trpělivosti v čase zkoušek. Dalšími ceněnými díly jsou Heaven on Earth (Ne-be na zemi): pojednává o jistotě spase-ní a o tom, jak může křesťan již na ze-mi zakoušet nebeský pokoj skrze víru, The Secret Key to Heaven (Tajný klíč k ne-besům): zdůrazňuje moc a nezbytnost soukromé modlitby v životě každého křesťana či A Cabinet of Jewels (Pokladnice

duchovních klenotů): je sbírkou duchov-ních útěch a zaslíbení určených k po-sílení víry v čase utrpení a zápasů. Brooks ve svých spisech kombinuje bohatou obraznost s hlubokým poro-zuměním lidské duši, jeho vyjadřovací styl je pestrý, srozumitelný a plný při-rovnání, která zpřístupňují duchovní pravdy běžnému čtenáři. Brooks ne-byl akademickým systematickým teo-logem, ale spíše pastýřem duší. Jeho díla nejsou zatížena suchopárnou uče-ností, ale oplývají vřelostí, pokorou a praktickou moudrostí.

Radim Světlík

DOPISY ČTENÁŘŮ

Dobrý den,

děkuji za dnešní číslo, které jsem ráda prolistovala. Dovoluji si reago-vat na článek Premileniálně – dis-penzační pohled na Zjevení 20. I když patří do souboru představe-ní různých eschatologických přehle-dů, udeřil mě do očí jako popření toho všeho, co se v ZoDu snažil po léta vštípit nám bratr Steiger. Napří-klad to, že církev je duchovním Izra-elem, tedy nahradila etnický Izrael. Je Bohem vyvoleným povolaným li-dem, podobně jako ve SZ byl národ Izraelský, jenž byl tohoto povolání předobrazem. Že v Římanům 11,26 je, „tak bude spasen“, nikoliv „pak bude spasen“.

Čtu verš Římanům 4,11 o tom,

44 | ZÁPAS O DUŠI

že Abraham se stal otcem všech ne-obřezaných, kteří věří a jimž je spra-vedlnost připočtena, i otcem těch obřezaných, kteří nejsou jen obřezá-ni, nýbrž také jdou ve stopách víry našeho otce Abrahama – víry, kterou měl ještě před obřízkou. V Galat-ským 3,7, že syny Abrahamovými jsou lidé víry, v Lukášovi 1,33 o tom, že Ježíš Kristus bude navěky kralo-vat nad rodem Jákobovým a jeho království nebude konce. Jako král je oslavován Pán Ježíš církví.

Podle dnešního článku by nejspíše dnes tedy měly existovat Boží izrael-ské národy dva.

B. L.

Odpověď redaktora

Pokoj vám, milá sestro,

Děkuji za váš email s reakcí na člá-nek ke Zjevení 20 – Premileniálně – dispenzační pohled.

Jsem povzbuzený vaším porozu-měním, co tento pohled vlastně ří-ká. K tomu přesně chce Zápas o du-ši sloužit – aby čtenář byl schopen rozlišovat. Otiskli jsme tento po-hled opravdu z důvodu představení všech tří pohledů. Mojí modlitbou je, abychom rostli v porozumění Pís-mu, jak píšete. Co nádhernějšího může být, než že vše je v Kristu no-vé a jednoho dne bude vše promě-něno a obnoveno. Boží lid je lid víry a vždy byl a bude jen jeden.

Děkujeme za modlitby za službu Zápasu o duši. Pán je dobrý, přidává nové spolupracovníky. Kéž jej osla-víme v Duchu a vpravdě.

S přáním Božího pokoje,

Jan Suchý

Do redakce nám přišel následující email:

Dobrý den bydlím v Náchodě, kde se vůbec neevangelizuje což je velká škoda. Moc by mi pomohlo, kdybyste o někom věděli v Nácho-dě a okolí nebo Hradec Králové, abychom mohly být dvě nebo i ví-ce. Moc prosím o pomoc. Děkuji, čekám na Vaši odpověď.

sestra Martina

Redakce:

Pokud máte zájem o kontakt, na-pište nám do redakce a my vám za-šleme emailovou adresu na sestru Martinu.

Boží Syn nabyl lidství spojením se sebou samým, čímž se stal jednou osobou dvou přirozeností, ač bezmezně odlišných stejně jako Bůh a člověk. Tak se stal Nekonečný ko-nečným, Věčný dočasným, Nesmrtel-ný smrtelným, a přesto nepřestal být nekonečný, věčný a nesmrtelný.

A. W. Pink, Střípky poznání Krista

Poslušnost je znamením pokání.

Erroll Hulse

ČÍSLO 166 | 45

Synova rovnost s Otcem

Skrze tyto muže [ariánce] přichá-zí nevěra či spíše nebiblický judaismus s pohanskými předsudky. Kdokoli, kdo zastává tyto názory, se již nemůže nazývat křesťanem, neboť jde o názo-ry, které jsou v příkrém rozporu s Pís-mem. Tak např. Jan říká „Na počátku bylo slovo…“ (Jan 1,1), ovšem tito mu-ži říkají: „On neexistoval předtím, než byl počat.“ A Jan také napsal: „A jsme v tom pravém Bohu, protože jsme v je-ho Synu Ježíši Kristu“ (1. Janova 5,20). Avšak tito muži v rozporu s tím tvrdí, že Kristus není pravý Bůh a Písmo jej na-zývá „Bohem“, neboť dává tento titul i jiným stvořeným bytostem, a to na zá-kladě jeho účasti [jako stvořené bytos-ti] na božské podstatě. Apoštol Pavel odsuzuje pohany za to, že uctívají stvo-ření, když říká: „… a klanějí se a slou-ží tvorstvu místo Stvořiteli…“ (Říma-nům 1,25). Když tedy tito muži říkají, že Pán Ježíš je stvořená bytost a jako stvořenou bytost jej uctívají, jak se liší od pohanů? Zastávají-li ono stanovisko, což nesvědčí uvedený oddíl proti nim a nenapsal jej požehnaný Pavel k jejich odsouzení? Pán také praví: „Já a Otec jsme jedno“ (Jan 10,30), jakož i: „Kdo vidí mne, vidí Otce“ (Jan 14,9). Apoš-tol Pavel, kterého Kristus poslal kázat, o něm říká: „On, odlesk Boží slávy a vý-raz Boží podstaty…“ (Židům 1,3). Ov-šem tito lidé se odvažují oddělovat Syna

Z DOBOVÝCHDOPISŮ

od Otce a tvrdí, že Synovi je cizí Ot-cova podstata a věčnost. Bezbožným způsobem jej představují jako bytost, která se mění, a neuvědomují si, že tím staví Krista do pozice, kdy není jedno s Otcem, nýbrž je jednou ze stvořených věcí. Kdo ale nevidí, že nelze oddělit jas od světla? Jas patří svou povahou ke světlu a existuje společně s ním, a ne-vzniká až po něm.

Athanasius, Dopis egyptským bisku-pům, kapitola 13

Zbožštění lidství v Kristu

On na sebe vzal stvořené lidské tělo, aby je mohl obnovit jako jeho Stvořitel, učinit je božským v sobě, a tak nás uvést do nebeského království jako jemu po-dobné. Neboť co je lidské, by nemohlo být učiněné božským, pokud by to bylo spojeno se stvořenou bytostí nebo po-kud by Syn nebyl skutečný Bůh. Co je lidské by také nemohlo být vzato k Ot-ci, pokud by to nebylo Otcovo přiroze-né a skutečné Slovo (Logos), které na sebe vzalo lidské tělo. A my bychom ne-byli zachráněni z hříchu a prokletí, po-kud by Logos na sebe nevzalo přirozené lidské tělo, protože bychom neměli již nic společného s žádným jiným druhem těla. A stejně tak by lidství nebylo zbož-štěno, pokud by Logos, které se stalo tělem, nebylo svou podstatou z Otce a opravdově a cele mu nepatřilo. Takže se jedná o takové spojení, kdy on mohl spojit to, co je svou podstatou lidské, se sebou samým, který je svou podstatou božský, a to proto, aby lidské spasení a zbožštění bylo nepochybné.

Athanasius, Contra Arianos (Proti ari-ánům), promluvy, kniha 2, kapitola 70

46 | ZÁPAS O DUŠI

KRISTUSJE VŠECHNO

Ty, který miluješ do krajnosti,

kéž mohu vyčíst, jak roztává tvé srdce

vůči mně

ve tvých rodných jeslích,

v zahradě tvých muk,

v kříži tvého utrpení,

v hrobě tvého vzkříšení,

v nebi tvých přímluv.

S těmito myšlenkami směle vzdoruji

nepříteli,

pošlapávám jeho pokušení,

odolávám jeho intrikám,

zříkám se světa,

jsem odvážný pro pravdu.

Prohlub ve mně vnímání mého svatého

společenství s tebou,

jako duchovní ženich,

jako Hospodinův společník,

jako přítel hříšníků.

Přemýšlím o tvé slávě a mé otřesnosti,

tvém majestátu a mé ubohosti,

tvé nádheře a mém znetvoření,

tvé čistotě a mé špíně,

tvé spravedlnosti a mé nepravosti.

Tys mě miloval věčnou a neměnnou láskou,

kéž tě miluji, jako já jsem milován.

Tys dal sám sebe pro mě,

kéž já mohu žít pro tebe,

v každé chvíli svého času,

v každém pohnutí své

mysli,

v každém úderu svého

srdce.

Kéž nikdy nekoketuji se světem a všemi

jeho lákadly,

ale kráčím po tvém boku,

naslouchám tvému hlasu,

jsem oděn tvou milostí

a ozdoben tvou spravedlností.

Z knihy „Údolí vidění“

(sbírka modliteb puritánů)

Údolí vidění

Víme, že puritáni byli lidé, kteří milo-vali Boha, měli hluboké porozumění Božímu slovu, kladli velký důraz na po-svěcení a měli hlubokou touhu sloužit Bohu celým svým životem. Jak vzácné jsou tedy modlitby těch, kteří se snažili z Boží milosti a ze všech sil žít svůj křesťanský život k Boží slávě. Chceme tyto hluboké a nádherné modlitby při-nést křesťanům v naší zemi, aby mohli mít veliký duchovní užitek, když uvidí silnou a k pokoře vedoucí víru puritánů, aby byli povzbuzeni k modlitbě a k pro-hlubování své znalosti Bible.

Vydání knihy připravujeme v Poutníko-vě četbě do Vánoc 2025, dá-li Bůh.

PoutnikovaCetba.cz

ČÍSLO 166 | 47

Převzácné léky proti satanovým nástrahám

Thomas Brooks

Kristus, Písmo, své vlastní srdce a satanovy nástrahy jsou čtyři hlavní

věci, které byste měli studovat a zkoumat v první řadě a nejvíce. Jestli

někdo zavrhne jejich studium, nebude v bezpečí v tomto životě ani šťastný v živo-tě budoucím. Je mou úlohou coby křesťana, a ještě více coby strážce, abych udělal to nejlepší, co mohu, a odkrýval Kristovu plnost, prázdnotu stvoření a nástrahy toho velkého lháře. A právě o to jsem se snažil v tomto pojednání podle míry milosti získa-né od Pána.

234 stran, A5, měkká vazba, cena 370 Kč

48 | ZÁPAS O DUŠI

WWW.POUTNIKOVACETBA.CZ

2000 letKristovy moci,I+ II. díl

Vazba: PevnáRozměry: 135x215 mmPočet stran: 464 stran Cena I. dílu: 550 KčCena I. dílu: 570 KčVýhodná nabídka I+II. díl spolu: 900 Kč

– Kniha vznikla z hlubokého přesvědčení autora, že dnešní křesťané mohou mít nesmírný užitek z poznání, co vše dělal Bůh v průběhu historie. Mocné činy Ježíše Krista neskončily s událostmi zazname-nanými v knize Skutků.

– 2 000 let Kristovy moci je vícesvazkové dílo o dějinách církve Je akademicky spolehlivé, a přitom napsané lehkým, až humorným stylem, díky němuž je přístupné každému, kdo se zajímá o historii církve.

– Druhý díl knihy 2000 let Kristovy moci zahrnuje období středo-věku a obsahuje příběhy velkých misionářů jako byli Bonifác nebo bratři Cyril a Metoděj, výjimečných teologů jako Anselm z Canter-bury a Řehoř Palama, duchovních velikánů jako Simeon Nový teo-log a Bernard z Clairvaux a reformátorů jako Jan Viklef a Jan Hus.

2000 let Kristovymoci - II. díl

2000 let Kristovymoci I+II. díl